Справа № 297/1723/21
07 грудня 2021 року м. Берегове
Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого МИХАЙЛИШИН В. М., за участю секретаря Мартинишин О.О., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Потапової М.В., представника відповідача ОСОБА_2 за ордером адвоката Юрик Б.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та його представника адвоката Потапової Марини Валеріївни до Берегівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень Берегівської міської ради, договорів купівлі-продажу, договору дарування, скасування державної реєстрації,
22 липня 2021 року ОСОБА_1 та його представник адвокат Потапова М.В. звернулись до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до Берегівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання недійсними пунктів рішення Берегівської міської ради, договорів купівлі-продажу, договору дарування, скасування державної реєстрації із позовними вимогами, а саме:
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла уродженка та мешканка м. Берегове ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Єдиним спадкоємцем всього майна померлої відповідно до заповіту, вчиненого нею 18.01.2017 року та посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. за реєстровим № 104, став позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В. 28.12.2020 року, у власність позивача перейшов житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею в 253,6 кв.м., що належав померлій ОСОБА_6 , в якому вона мешкала до дня своєї смерті. Право власності на успадкований позивачем будинок було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.12.2020 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру від 13.07.2021 року № 265693208.
Оскільки реєстрація успадкованої ділянки в Державному земельному кадастрі з присвоєнням їй кадастрового номеру не проводилась, враховуючи наведені у позовній заяві норми законодавства та лист-звернення приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В. від 02.06.2021 року № 11/01-16 до компетентних органів та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, позивач звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_7 для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості щодо ділянки, розташованій в АДРЕСА_2 та належної на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_6 ..
Тому, 18.05.2021 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацола І.В. за № 37/02-31 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,34 га, розташовану в АДРЕСА_2 , після смерті його матері ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю Витягу з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію ділянки.
Як зазначає позивач, належна на праві власності ОСОБА_6 , земельна ділянка чи її частина в будь-який визначений законом спосіб нею не відчужувалась, у неї не вилучалась, її права на ділянку не припинялись, їй не було відомо про прийняте рішення Берегівською міською радою № 399 від 21.10.2016 року. Померла ОСОБА_6 використовувала всю належну їй земельну ділянку без будь-яких обмежень, ділянка була огороджена, окрім будинку та господарських споруд, на ній було висаджено і зараз знаходяться багаторічні насадження: дерева, плодові дерева, чагарники, частина ділянки використовувалась під город.
Крім того, позивач вказує, що про прийняте рішення Берегівської міської ради № 399 йому стало відомо вже після отримання ним висновку та рішення державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки його покійної матері.
На думку позивача, прийняттям рішення Берегівською міською радою було порушено право приватної власності на землю його померлої матері ОСОБА_6 , внаслідок чого на даний час порушується його право, як спадкодавця, на належне оформлення права власності на земельну ділянку в порядку спадкування та розпорядження на цій ділянці житлового будинку.
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області 20.08.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання.
Відповідачі представник Берегівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та його представник адвокат Юрик Б.І., ОСОБА_5 відзиви на позовну заяву не подали.
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 26.11.2021 року було частково задоволено клопотання представника позивача адвоката Потапової М.В. про виклик свідків та закрито підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та відповідачі представник Берегівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.
Представником відповідача Берегівської міської ради Закарпатської області було подано заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами.
Представник позивача адвокат Потапова М.В. в судовому засіданні підтримала позовну заяву з підстав, зазначених у ній та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Юрик Б.І. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову повністю. Крім цього, пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельних ділянок, а тому задоволення позовних вимог призведе до порушення його права власності, що є неприпустимим. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що померлій ОСОБА_6 чи позивачу, її спадкоємцю, було невідомо про оскаржуване рішення Берегівської міської ради. Також, зазначив, що фактичне користування земельними ділянками, належними ОСОБА_2 є правом останнього, а не його обов`язком. Тому, посилання представника позивача на те, що останній не використовував належні йому земельні ділянки немає ніякого відношення до добросовісного набуття ним права власності.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 показав, що є сусідом померлої ОСОБА_6 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 , та протягом усього свого життя використовувала належну їй земельну ділянку, обробляла її. Крім цього, зазначив, що земельна ділянка померлої ОСОБА_6 була огороджена парканом. Вказана земельна ділянка межувала, в тому числі, із футбольним полем, зі сторони якого огорожа не була облаштована. Також, зазначив, що десь рік назад в кінці ділянки був знесений чи знятий паркан, який огороджував територію, декілька разів із вказаної території було здійснено дрібні крадіжки про, що повідомлялося органи поліції, однак відомостей щодо результатів він не знає.
Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
З урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, суд вирішив провести заочний розгляд справи у зв`язку з неявкою всіх відповідачів у справі.
Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Берегівським РВ ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с. 10).
Згідно копії заповіту від 18.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 104, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка та мешканка АДРЕСА_2 , на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належить їй за законом або буде належати на день її смерті заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в цілому (а.с. 11).
Так, позивач ОСОБА_1 отримав у спадщину житловий будинок під номером АДРЕСА_2 , який належав померлій ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.12.2020 року приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Мацола І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2703 (а.с. 12). Оформлення права власності на успадкований будинок підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме мйано та Реєстру прав власності на нерухоме мйано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.07.2021 року (а.с. 13).
Підставами позовних вимог ОСОБА_1 зазначено те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 жительки м. Берегове ОСОБА_6 єдиним спадкоємцем майна померлої відповідно до заповіту став позивач - ОСОБА_1 .
Під час оформлення спадщини, позивач «з`ясував» можливість знаходження в межах успадкованої земельної ділянки інших земельних ділянок або їх частин, що (відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр») унеможливило державну реєстрацію успадкованої ним земельної ділянки.
Позивач вказує, що причинами знаходження, в межах успадкованої ним земельної ділянки, інших земельних ділянок або їх частин стали оскаржувані ним вищевказані пункти 21-24 рішення Берегівської міської ради № 399 від 21.10.2016 року та правочини (Договори купівлі-продажу земельних ділянок від 29.12.2016 року, від 12.01.2017 року, від 13.01.2021 року та Договір дарування земельної ділянки від 13.01.2021 року).
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що належна на праві власності ОСОБА_6 земельна ділянка чи її частина в будь-який визначений законом спосіб нею не відчужувалась, у неї не вилучалась, її права на ділянку не припинялись, їй не було відомо про прийняте Берегівською міською радою рішення від 21.10.2016 року №399.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, визнаних судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування.
Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Берегівська міська рада Закарпатської області є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до статтей 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Органи місцевого самоврядування згідно із ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та статтями 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок розпорядження землею.
Відповідно до ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до п. 34 частини 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема, нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.
Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування - Берегівська міська рада Закарпатської області - вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.
Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно з вимогами частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Права власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них та Цивільного кодексу України.
Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, відповідно до закону, правовою основою виникнення права власності або користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених Законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу.
Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом визнання недійсними пунктів рішення органу місцевого самоврядування, правочинів та скасування державної реєстрації.
Проте, позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України, передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на викладене, при винесенні оскаржуваного рішення Берегівської міської ради Закарпатської області № 399 від 21.10.2016 року, Берегівська міська рада Закарпатської області діяла в межах повноважень та у спосіб, що визначені наведеними вище нормами чинного законодавства. Вказане рішення у встановлений законодавством спосіб та у строки ніким не оспорені та не скасовані, а отже є прийнятими відповідно до закону та чинними.
Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також - усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Також, матеріалами справи встановлюється, що громадяни ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу та дарування діяли правомірно і мали повний обсяг повноважень на вчинення таких дій. Вказані договори засвідчені нотаріально та відповідними записами внесені в Державний реєстр прав на нерухомість.
Вимоги позивача щодо визнання недійсними зазначених вище правочинів є неправомірними та не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Частиною 3 статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.
На підставі ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Частинами 3, 4 статті 34 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно з п. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і, з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України», застосовується національними судами України як частина національного законодавства.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Предметом безпосереднього регулювання Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.
При цьому, розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка, гідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Щвеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Сєрков проти України» та ін..) напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.
Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар».
Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, питання про яку позивач взагалі не порушує.
Також, рішенням «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановлено, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав відповідне майно, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.
За викладених вище обставин, задоволення заявлених позивачем позовних вимог суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушенням принципу рівності власників перед законом, закріпленим, у тому числі, статтею 41 Конституції України, та порушенням балансу наявних інтересів.
Також, відповідно до Постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №199/7375/16-ц, Постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №199/8047/16-ц, конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами свої позовні вимоги та їх підстави, зокрема, жодним доказом не встановлено чітко та беззаперечно, що померлий спадкодавець - ОСОБА_6 земельну ділянку чи її частину не відчужувала, така у неї не вилучалась, її право на ділянку не припинялось, і їй не було відомо про прийняте Берегівською міською радою рішення від 21.10.2016 року № 399, на що, як на підставу позовних вимог, посилається позивач.
Разом з цим, клопотань щодо призначення будь-яких експертиз стосовно визначення точного місця накладення оспорюваних земельних ділянок на земельну ділянку померлої ОСОБА_6 від позивача чи його представника до суду не надходило.
Також, суд констатує, що покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 не можуть бути належними доказами про зазначені ним факти, оскільки останній може бути зацікавлений у вирішенні спору, так як перебуває із позивачем у дружніх відносинах та виступав його довірителем з питань оформлення спадкового майна.
Окрім цього, представником позивача адвокатом Потаповою М.В. було подано до суду клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_9 , яка є державним кадастровим реєстратором Відділу у Берегівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, у задоволенні якого судом було відмовлено, оскільки вказана особа є посадовою особою та може бути допитана судом в якості спеціаліста. При цьому, представник позивача не наполягав на її поясненнях в судовому засіданні.
Відповідно до ст.ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники мають рівні права щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем, окрім іншого, не доведено факт необізнаності померлої ОСОБА_6 про порушення її прав у правовідносинах щодо права власності на земельну ділянку площею 0,34 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , а отже щодо того, що нею не вживались заходи по відновленню її порушених прав.
Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, не доведеними належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами в розумінні вимог цивільного процесуального кодексу, і є такими, що не ґрунтуються на вимогах матеріального права.
Поміж іншого, суд вважає за необхідне наголосити на наступному.
Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Юрик Б.І. в судовому засіданні було поставлено перед судом питання щодо пропуску позовної давності зі зверненням позивача до суду.
Так, статтею 256 Цивільного кодексу України, дається визначення поняттю «позовна давність» - строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Тобто, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою собою позову до суду.
За статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Норма частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення, покладається на позивача.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог.
Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Крім цього, суд зауважує, що позивачем окрім іншого було заявлено позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації земельних ділянок, при цьому, клопотань щодо залучення співвідповідача у справі до суду не надходило.
Враховуючи наведене, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід відмовити з огляду на його безпідставність та недоведеність належними і допустимими доказами повністю.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 257, 261, 317, 321, 328, 386, 388, 626, 628 ЦК України, ст.ст. 12, 83, 116, 122 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 10, 16, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 137, 139, 141, 263, 265, 280, 281, 282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Віталій МИХАЙЛИШИН