ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/69/20

провадження № 22ц/818/4893/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа слідче управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Каминіна А.О., слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лагута О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року в складі судді Латки І.П.

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: слідче управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Каминіна А.О., слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лагута О.О., про компенсацію моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2017 року Генеральна прокуратура України відкрила кримінальне провадження № 0003374 за частиною 1 статті 364 КК України проти працівника прокуратури Полтавській області Сорокіна І.В., яке 15 грудня 2017 року надіслано до прокуратури Полтавської області.

Крім того, 26 січня 2018 року Генеральна прокуратура України відкрила кримінальне провадження № 0000271 за частиною 1 статті 364 КК України проти працівника прокуратури Полтавській області Сорокіна І.В., яке також надіслано для розслідування до прокуратури Полтавської області.

Зазначені кримінальні провадження об`єднані в одне, та їм присвоєно загальний номер 0003374.

Вказав, що 23 лютого 2018 року слідчий слідчого відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області Каминіна А.О. винесла немотивовану постанову про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0003374, яка скасована ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 22 березня 2018 року.

Зазначив, що 07 лютого 2019 року йому вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 0003374.

Вказав, що 31 травня 2019 року слідчий слідчого відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лагута О.О., навмисно не провівши слідчих дій, виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0003374, яку скасовано ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2019 року.

Зазначив, що 25 листопада 2019 року він надіслав на адресу слідчого клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, у задоволенні якого відмовлено постановою слідчого від 11 грудня 2019 року. При цьому, слідчий відмовив у призначенні судово-психіатричної експертизи, тоді як він просив про психологічну. Зазначену постанову слідчого скасовано ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2019 року.

Вказав, що слідчі, незважаючи на ухвали суду, його клопотання, докази у кримінальному провадженні, навмисно продовжують бездіяльність, не проводять досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє йому моральні страждання.

Зазначив, що з вини слідчих його порушені права не поновлено, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином. Він, інвалід ІІ групи, людина похилого віку, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з чим йому завдані глибокі моральні страждання.

Крім того, з вини слідчих він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; порушено його психологічне благополуччя. Він незаконно позбавлений права на доступ до правосуддя через прийняття незаконних рішень і навмисну незаконну тривалу бездіяльність слідчих.

Просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю слідчих слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Каминіної А.О. та Лагути О.О. при імітації розслідування кримінального провадження № 0003374 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 690 065,00 грн, завдану йому тривалою бездіяльністю слідчих.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку уточнив та в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що підставою відшкодування йому шкоди є факт систематичного прийняття слідчими рішень без проведення відповідно до закону перевірки його заяви про злочин, ігнорування його доводів, надмірна тривалість досудового розслідування, яке розпочато ще 24 жовтня 2017 року. Судом першої інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду в аналогічних спорах. Бездіяльність слідчих встановлена ухвалами слідчих суддів, що є преюдиціальними у цій справі. Суд першої інстанції не надав належної оцінки виписці з його медичної картки, де зазначено, що йому протипоказані психоемоційні навантаження.

Надану ОСОБА_1 разом з апеляційною скаргою виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 1879 суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги в силу вимог статті 367 ЦПК України, оскільки до суду першої інстанції позивач її не надавав, поважних причин цього не зазначив.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди діями слідчих.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 жовтня 2017 року Генеральна прокуратура України зареєструвала кримінальне провадження № 0003374 за частиною 1 статті 364 КК України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у справі № 757/58787/17-к (а. с. 8-13, 27).

Постановою прокурора відділу процесуального керівництва прокуратури Харківської області від 15 грудня 2017 року матеріали кримінального провадження № 0003374 направлено для організації досудового розслідування до прокуратури Полтавської області (а. с. 22). Органом досудового розслідування у кримінальному провадженні визначено слідче управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області (а. с. 26).

Крім того, 08 лютого 2018 року Генеральна прокуратура України на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року у справі № 757/25555/17-к відкрила кримінальне провадження № 0000271 за частиною 1 статті 364 КК України, яке спрямовано для організації досудового розслідування до прокуратури Полтавської області (а. с. 30, 36). Органом досудового розслідування у кримінальному провадженні визначено слідче управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області (а. с. 35).

У подальшому вказані кримінальні провадження об`єднані в одне, та їм присвоєно загальний номер 0003374, що підтверджується листом від 28 березня 2018 року № 17/7-917-14, листом від 03 квітня 2018 року № 17/7-917-14, листом від 24 квітня 2018 року № 24/І-479/115/24/05-2018 та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 40, 41-42, 44, 49-50).

Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Каминіної А.О. від 23 лютого 2018 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0003374 від 24 жовтня 2017 року (а. с. 32).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2018 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано зазначену постанову старшого слідчого Каминіної А.О. від 23 лютого 2018 року (а. с. 38-39).

У травні 2018 року ОСОБА_1 викликано на допит в якості свідка у кримінальному провадженні № 0003374 (а. с. 51-54).

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 набув статусу потерпілого у кримінальному провадженні № 0003374, що підтверджується підписаною ним пам`яткою про процесуальні права та обов`язки (а. с. 62).

Постановою старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області старшого лейтенанта поліції Лагута О.О. від 31 травня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003374 від 24 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 364 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ознак кримінального правопорушення (а. с. 64-71).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зазначену постанову слідчого скасовано (а. с. 75).

25 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого Лагути О.О. з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у провадженні № 0003374 (а. с. 76-77).

Постановою старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лагути О.О. від 11 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 від 25 листопада 2019 року про призначення судово-психіатричної експертизи (а. с. 79-80).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лагути О.О. від 11 грудня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 0003374 від 24 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 364 КК України (а. с. 83-84).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричиняє заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 вважав спричинення йому протиправною бездіяльністю слідчих слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області моральних страждань, у зв`язку із чим просив суд стягнути з державного бюджету України на його користь 1 690 065,00 грн.

При цьому, відповідачем у справі зазначив Державу Україну в особі Державної казначейської служби України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди. При цьому не врахував наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Вимогами до форми та змісту позовної заяви передбачено, що вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Зокрема, у пункті 44 вказаної постанови зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету, є єдиним відповідачем.

Матеріали справи свідчать про те, що 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції уточнену позовну заяву, у якій зменшив позовні вимоги та змінив склад учасників справи, а саме зазначив відповідачем Головне управління Національної поліції в Полтавській області, виключивши з складу учасників справи як відповідача Державну казначейську службу України та третіх осіб (а. с. 122-126).

Однак, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2021 року залишено уточнений позов ОСОБА_1 без розгляду, у зв`язку з тим, що ця заява подана ОСОБА_1 з порушенням передбачених ЦПК України строків, адже підготовче засідання у справі закрито ще 26 листопада 2020 року.

До закінчення підготовчого провадження позивач клопотань про заміну первісного відповідача чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Однак, в порушення вимог наведеної правової норми суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки у зв`язку із залученням до участі у справі лише Державної казначейської служби України, яка є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, і не залученням як відповідача органу, дії якого, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди, суд позбавлений можливості встановити всі фактичні обставини справи. Державна казначейська служба України будь-яких протиправних дій відносно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові.

В силу відсутності повноважень суду апеляційної інстанції щодо зміни статусу учасників справи усунути ці недоліки під час апеляційного перегляду справи неможливо.

Вказане унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом з тим, зазначене не позбавляє позивача права пред`явити позов до належних відповідачів на загальних підставах.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 629/795/19, провадження № 61-20772св19; від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, провадження № 61-41860св18; від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, провадження № 61-19136св19; від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, провадження № 61-9875св20; від 29 вересня 2021 року у справі № 623/2585/19, провадження № 61-16981св20.

З огляду на вищевикладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, адже пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, однак, по суті спору його позовні вимоги залишено без задоволення, тому новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: слідче управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Каминіна А.О., слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лагута О.О., про компенсацію моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.