ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року

м. Харків

Справа № 621/3514/20

Провадження № 22-ц/818/4038/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хорошевський О.М.

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Жмай Ю.С.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Зміївська міська рада Чугуївського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 березня 2021 року, постановлене суддею Вельможною І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

УСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 14 квітня 2009 року посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Чернолясовою Т.В. зареєстрованого в реєстрі за номером № 1-883, належить Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 22,50 кв. м, кухні, коридору, веранди загальною площею 50,80 кв. м.

Інша Ѕ частини вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1999 року виданого Дослідним господарством «Борки» належала ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, спадкоємців немає.

Позивач зазначає, що після купівлі Ѕ частини квартири вона добросовісно, відкрито та безперервно більше десяти років володіє також Ѕ частиною квартири, що належала померлому ОСОБА_2 . За час володіння квартирою позивач систематично сплачувала комунальні платежі та квартирну плату, здійснювала витрати з утримання належного технічного стану та експлуатації квартири, на підтвердження надає копії квитанцій про нарахування та сплату коштів за житлово-комунальні послуги.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги..

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 30 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, як незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Скарга містить посилання на те, що вона добросовісно та відкрито володіє Ѕ частин спірної квартири більше 10 років, протягом всього часу належно її утримувала, у зв`язку із чим має право для визнання за нею права приватної власності на вищевказане нерухоме майно за набувальною давністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до копії договору купівлі продажу від 14.04.2009 посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-883; копії Витягу з Державного реєстру правочинів № 7193059 від 14.04.2009, номер правочину 3405451; копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 22501626 від 16.04.2009, реєстраційний номер 27003110, виданого КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації»; копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина; копії Довідки виданої КП «Зміївське БТІ ЗМА» № 2368 від 18.12.2020, ОСОБА_1 належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10, 11, 13, 26).

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1999 року виданого Дослідним господарством «Борки», згідно з розпорядженням (наказом) від 04 грудня 1998 року № 431; копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина; копії Довідки КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» № 4851 від 30.10.2008; копії Довідки виданої КП «Зміївське БТІ ЗМА» № 2368 від 18.12.2020, Ѕ частка квартири АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 (а.с. 12, 13, 14, 26).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Довідка, видана Виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області № 1528 від 26 жовтня 2020 року, свідчить про те, що в квартирі АДРЕСА_1 , на час видачі довідки ніхто не зареєстрований (а.с. 15).

Довідка видана Бірківською сільською радою Зміївського району Харківської області № 2996 від 04.11.2008, вбачається що в квартирі АДРЕСА_1 дійсно були зареєстровані і проживали: ОСОБА_3 з 1980 року і по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 з 1980 року і по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Відповідно до листа завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Чернолясової Т.В. від 27.01.2021 вих. № 65/01-16, з заявами про прийняття або відмову від спадщини, у встановлений законом шестимісячний термін після померлих: ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ніхто із спадкоємців не звертався. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 39).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилась на те, що після купівлі Ѕ частини квартири вона добросовісно, відкрито та безперервно більше десяти років володіє також Ѕ частиною квартири, що належала померлому ОСОБА_2 . За час володіння квартирою позивач систематично сплачувала комунальні платежі та квартирну плату, здійснювала витрати з утримання належного технічного стану та експлуатації квартири, на підтвердження надає копії квитанцій про нарахування та сплату коштів за житлово-комунальні послуги.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Одже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Судом встановлено, що позивачу за час користування часткою квартири та на момент подання позову до суду, достеменно відомо про те, що власником Ѕ частини спірної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1999 року виданого Дослідним господарством «Борки», був померлий ОСОБА_2 .

Відсутність спадкоємців після смерті останнього не є підставою для визнання вимог ОСОБА_1 обгрунтованими.

Що стосується проживання позивача у спірній квартирі тривалий час, утримання її в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, то дані обставини не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю виходячи зі змісту статті 344 Цивільного кодексу України.

Позивач не є добросовісним набувачем в розумінні статті 344 Цивільного кодексу України, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22.09.2021.