ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 643/2269/19

провадження № 22-ц/818/3751/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення, розірвання договору оренди нежитлового приміщення, усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Сугачової О.О., в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення, розірвання договору оренди нежитлового приміщення, усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за весь час прострочення у розмірі 209 863,50 грн., пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення у розмірі 131 512,95 грн., інфляційні збитки за період з 01.03.2018 року по 05.02.2019 року, що складають 10 031,16 грн. Розірвано договір надання послуг №3 (оренда нежитлового приміщення) від 30.12.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» та ОСОБА_1 . Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням «Д», загальною площею 474кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення нежитлового приміщення. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 5 109,88 грн. та судові витрати на правничу професійну допомогу у розмірі 8 196,60 грн.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року резолютивну частину рішення у другому абзаці доповнено реченням наступного змісту: «…а також 3% річних від простроченої суми за період з 30.11.2017 року по 25.01.2019 року у розмірі 5 899,16 грн.».

В апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» просить скасувати рішення суду першої інстанції від 26 січня 2021 року у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що ТОВ «Євро-Диліжанс» не порушувало укладений договір оренди нежитлового приміщення від 30.12.2007 року №3 в частині розрахунків за надані послуги. Термін договору розпочався згідно з п. 4.1 договору з 01.01.2018 року та закінчився 30.06.2018 року. За вказаний період товариство сплачувало плату за орендоване приміщення частково у готівковій формі та частково в безготівковій формі; претензій з боку позивача не надходило. З липня 2018 року позивач обмежив доступ до орендованого приміщення, у зв`язку з чим товариство було позбавлене можливості користуватися приміщенням та розпоряджатися товаром, яке там знаходилося. Строк дії договору оренди продовжено не було. Відповідач зазначає, що неодноразово звертався до ОСОБА_1 про готовність звільнити орендоване приміщення, просило забезпечити доступ до приміщення, проте позивачем проігноровані листи від 28.01.2019 року та від 08.02.2019 року. 25 жовтня 2019 року ТОВ «Євро-Диліжанс» частково звільнило приміщення та вивезло товари. Проти розірвання договору відповідач не заперечує, але не на підставах, які зазначає позивач.

Представник ОСОБА_1 адвокат Борбунюк Олексій Олександрович надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору оренди від 30.12.2017 року закінчився 01 липня 2018 року, проте станом на 04.02.2019 року орендовані приміщення відповідачем не звільнені, договір був поновлений до 31.12.2018 року. При цьому заборгованість відповідача за договором оренди від 30.12.2017 року складає 209 863,50 грн. Тому наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, пені, а також інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми. Крім того несплача орендної плати за договором оренди є підставою для розірвання вказаного договору.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 30 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» в особі директора Закутня Т.І. було укладено договір надання послуг №3 (оренда нежитлового приміщення) строком з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року включно (а.с.27 т.1).

Умовами договору передбачено, що ОСОБА_1 передає, а ТОВ «Євро-Диліжанс» приймає у тимчасове користування нежитлове приміщення «Д», загальною площею 474кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для використання в цілях, передбачених видом діяльності орендаря.

Відповідно до п.п.3.1 договору сторонами погоджена орендна плата в сумі 23 700 грн. на місяць, яка здійснюється орендарем в готівковій або безготівковій формі щомісяця в порядку передоплати до 10-го числа поточного місяця.

Згідно акту прийому-передачі орендованого приміщення від 30.12.2017 року, ОСОБА_1 здав, а ТОВ «Євро-Диліжанс» в особі директора Закутня Т.І. прийняла орендоване приміщення «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке придатне до експлуатації (а.с.29 т.1).

Згідно акту звірки розрахунків по оренді приміщення, наданого позивачем, убачається, що ТОВ «Євро-Диліжанс», як орендар, вносив платежі в порядку передоплати до 10-го числа поточного місця, та виконав свої зобов`язання по оплаті орендної плати лише до 01.03.2018 року (а.с.49 т.1).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ТОВ «Євро-Диліжанс» не виконує свої зобов`язання зі сплати орендної плати за договором від 30.12.2017 року. Заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року становить 76 314 грн. Разом з тим за умовою п.п.4.1 договору оренди, строк оренди закінчився 01.07.2018 року, проте станом на 04.02.2019 року орендовані приміщення відповідачем не звільнені. Позивач вважає, що договір оренди від 30.12.2017 року поновлений ще на 6 місяців до 31.12.2018 року. З урахуванням продовження строків дії договору заборгованість відповідача за договором оренди за період з 01.07.2018 року по 31.12.2018 року становить 114 471 грн., а загалом за період з 01.03.2018 року по 05.02.2019 року 209 863,50 грн. Також позивач зазначає, що відповідно до п.п.6.2 договору при не сплаті орендарем орендної плати в строк, зазначений п.п.3.3 орендодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір оренди та обмежити доступ орендаря до орендованого приміщення. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «Євро-Диліжанс» на користь позивача основну суму боргу за весь час прострочення у розмірі 209 863,50 грн., пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення, а саме 131 512,95 грн., 3% річних у розмірі 5 899,16 грн. і суму інфляційних витрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 10 031,45 грн. Крім того позивач просив розірвати договір надання послуг №3 (оренда нежитлового приміщення) від 30.12.2017 року на підставі п. 5.3. договору, а саме: у зв`язку з неоплатою оренди; Зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням «Д», загальною площею 474кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення зазначеного приміщення; вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень статей 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Разом з тим свобода договору передбачає, що сторони у договорі самостійно вирішують, на який строк їм укласти договір, передбачають умови можливості його продовження на новий строк.

Матеріали справи свідчать про те, що договором оренди нежитлового приміщення від 30 грудня 2017 року сторони погодили, що термін оренди встановлюється з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року включно (пункт 4.1. договору).

При цьому у пункті 5.2. договору зазначено, що у разі згоди сторін на продовження договору, орендар і орендодавець складають письмову угоду, що додається до цього договору. В угоді зазначаються нові терміни початку і закінчення дії договору, обов`язки сторін.

Згідно пункту 7.2. договору, зміни і доповнення до цього договору сторони вносять за взаємною згодою шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною частиною цього договору.

Таким чином умовами договору оренди нежитлового приміщення від 30 грудня 2017 року сторони погодили порядок продовження строку дії договору шляхом складання письмової угоди.

Матеріали справи не містять письмової угоди про продовження строку дії договору оренди нежитлового приміщення від 30 грудня 2017 року. Тому відсутні правові підстави вважати поновленим вказаний договір на строк, який був раніше встановлений договором.

Колегія суддів зауважує, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги ст. 764 ЦК України про продовження строку дії договору, оскільки умови пролонгації договору передбачені сторонами самим договором оренди (п.5.2.).

З матеріалів справи убачається, що строк дії договору оренди нежитлового приміщення від 30 грудня 2017 року закінчився 30 червня 2018 року (пункт 4.1 договору). Даних про продовження користування відповідачем спірним нежитловим приміщенням після спливу строку дії договору оренди, - матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.06.2018 року встановлені обставини, які підтверджують те, що відповідач продовжує розміщувати свої товари на складі позивача, що свідчить про продовження строку дії договору, - не приймаються до уваги, оскільки вказаним рішенням встановлено такий факт станом на 11 січня 2018 року (а.с.59-63 т.1), тобто у період дії договору оренди.

Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що договір оренди нежитлового приміщення від 30 грудня 2017 року був поновлений до 31.12.2018 року.

Колегія суддів вважає, що строк дії спірного договору сплинув 30 червня 2018 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , в тому числі, посилався на те, що заборгованість відповідача за договором оренди за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року становить 76 314 грн., а саме позивач вказує, що сума оренди за місяць нарахована у розмірі 19 078,50 грн. (23 700 грн. з вирахуванням податків); оренда за договором несплачена за чотири місяці; тому з відповідача підлягає стягненню на користь відповідача орендна плата за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року у розмірі 76 314 грн., а також пеня, 3% річних та індекс інфляції.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що у договорі оренди від 30.12.2017 року сторонами погоджена орендна плата в сумі 23 700 грн. на місяць, яка здійснюється орендарем в готівковій або безготівковій формі щомісяця в порядку передоплати до 10-го числа поточного місяця (пункт 3.1.).

За період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року ТОВ «Євро-Диліжанс» вносилася орендна плата. Зокрема, 04 січня 2018 року сплачена оренда за серпень 2017 року у розмірі 7 000 грн. (а.с.36 т.1); 06 лютого 2018 року сплачено 10 000 грн. за січень 2018 року (а.с. 37 т.1); 19 лютого 2018 року сплачено 9 078,50 грн. за січень 2018 року (а.с.38 т.1); 02 березня 2018 року сплачено 9 539,25 грн. за лютий 2018 року (а.с.39 т.1); 16 березня 2018 року сплачено 6 000 грн. за лютий 2018 року (а.с.40 т.1); 22 березня 2018 року сплачено 3 539,25 грн. за лютий 2018 року (а.с.41 т.1).

Доказів сплати оренди за договором від 30.12.2017 року за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року, - матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Євро-Диліжанс» вказувало, що згідно наданих актів виконаних робіт, за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року, визначену умовами договору ціну за орендоване приміщення підприємство сплачувало належним чином. ТОВ «Євро-Диліжанс» здійснювало оплату за дані послуги частково в готівковій та частково в безготівковій формі. Під час підписання сторонами актів виконаних робіт, претензій з боку позивача щодо неналежного виконання умов договору зазначено не було (а.с.246-251 т.1).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що 31 січня 2018 року ТОВ «Євро-Диліжанс» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) підписали акт прийому-передачі виконаних послуг до договору оренди №3 від 30.12.2017 року. Вказаним актом передбачено, що виконавцем були проведені такі роботи (надані послуги): загальна вартість послуг (оренда нежитлового приміщення) за січень 2018 року складає 23 700 грн., ПДВ не передбачене. Податок на доходи фізичних осіб 4 266 грн., військовий збір 355,50 грн., орендодавцю 19 078,50 грн. (а.с.30 т.1).

Такі ж самі акти були підписані сторонами за наступні місяці: 28 лютого 2018 року, 31 березня 2018 року, 30 квітня 2018 року, 31 травня 2018 року, 30 червня 2018 року (а.с.31-35 т.1).

Колегія суддів зауважує, що вказані акти свідчать лише про те, що ОСОБА_1 , як виконавцем за договором, надані послуги з оренди нежитлового приміщення, а також погоджений щомісячний розмір орендної плати.

Зміст зазначених актів не підтверджує факт оплати відповідачем орендної плати за період з 01.03 2018 року по 30.06.2018 року.

Доказів того, що ТОВ «Євро-Диліжанс» здійснювало оплату за договором оренди за період з 01.03 2018 року по 30.06.2018 року в готівковій або в безготівковій формі, - відповідачем суду не надано.

Згідно зі статтями 525 та 526 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням того, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором оренди від 30.12.2017 року, з ТОВ «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по оренді приміщення за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року у розмірі 76 314 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Підпунктом 6.1 договору оренди передбачено, що у разі несвоєчасного внесення орендарем орендної плати в строк, зазначений у п.п.3.3 орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому стягувач не в праві нараховувати неустойку після закінчення строку дії договору (постанова ВП ВС від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12).

Позивач просив суд, в тому числі, відповідно до п. 3.1. договору, оренди стягнути пеню у розмірі 0,5% за період з 01.01.2018 року по січень 2019 року у розмірі 131 512,95 грн. (а.с.50 т.1).

Колегія суддів вважає, що пеня підлягає стягненню лише у межах строку дії договору.

За інший період права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п.п.3.3 договору сторонами погоджено, що оплата орендарем здійснюється в готівковій або безготівковій формі щомісяця в порядку передоплати до 10-го числа поточного місяця.

Судом встановлено, що відповідач несвоєчасно здійснював орендну плату за договором за січень-лютий 2018 року, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.37-41 т.1).

З наданих позивачем розрахунків убачається, що сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за січень 2018 року становить 3 070,21 грн., а за лютий 2018 року 2 814,11 грн., з урахуванням зазначеної позивачем ставки пені за один день прострочки 95,39 грн. За березень 2018 року кількість прострочених днів становить 112, за квітень 2018 року 81, за травень 2018 року 51, за червень 2018 року 20. З урахуванням зазначеної позивачем ставки пені за один день прострочки 95,39 грн., розмір пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за березень 2018 року становить 10 683,68 грн., за квітень 2018 року 7 726,59 грн., за травень 2018 року 4 864,89 грн., за червень 2018 року 1 907,80 грн. Таким чином, у межах строку дії договору розмір пені за несвоєчасне виконання зобов`язання становить 30 676,20 грн. (3 070,21 грн.+ 2 814,11 грн.+ 10 683,68 грн.+ 7 726,59 грн.+ 4 864,89 грн.+1 907,80 грн.).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Позивач просив суд стягнути 3% річних та індекс інфляції по 05 лютого 2019 року.

Колегія суддів вважає, що за несвоєчасне виконання зобов`язання за період саме з 01.07.2018 року по 05.02.2019 року, з урахуванням суми боргу 76 314 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми у розмірі 1379,92 грн. (за формулою: відсотки = сума боргу х процентну ставку / 100% / 365 днів) та інфляційні збитки у розмірі 4 113,32 грн. (за формулою: індекс інфляції добуток щомісячних індексів за відповідний період; збитки від інфляції = сума боргу х індекс інфляції / 100% - сума боргу).

При цьому колегія суддів вважає, що безпідставними є вимоги позивача про розірвання договору оренди та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні приміщеннями, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Дострокове розірвання договору орендодавцем може мати місце в наступних випадках (п. 5.3. договору): при неоплаті оренди згідно п.3.3., при використанні приміщення орендарем не за призначенням, при погіршенні в результаті дії орендаря технічного або санітарного стану приміщення, з інших підстав, передбачених законодавством України.

Разом з тим, як встановлено вище, на час звернення позивача до суду (15.02.2019 року) строк договору оренди від 30.12.2017 року сплинув. Тому відсутні підстави для розірвання договору, строк дії якого вже закінчився.

Належних та допустимих доказів того, що відповідач чинить перешкоди власнику у користуванні майном, - позивачем суду не надано.

Колегія суддів вважає, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року підлягає скасуванню.

Матеріали справи свідчать про те, що додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року резолютивну частину рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року у другому абзаці доповнено реченням наступного змісту: «…а також 3% річних від простроченої суми за період з 30.11.2017 року по 25.01.2019 року у розмірі 5 899,16 грн.».

З урахуванням того, що скасуванню підлягає основне рішення, тому наявні підстави для скасування і додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково. З ТОВ «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 стягненню підлягають 112 483,44 грн., з яких: 76 314 грн. - заборгованість по оренді приміщення за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року, 30 676,20 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання у межах строку дії договору, 5 493,24 грн. - 3% річних від простроченої суми та інфляційні збитки за період з 01.07.2018 року по 05.02.2019 року. В іншій частині позову слід відмовити.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 5 109,88 грн. (а.с.1,2 т.1). При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 7 664,80 грн. (а.с.84 т.2). При цьому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: на 31,5% (з 357 307,06 грн. на 112 483,44 грн.), тому з ТОВ «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1 609,60 грн. (31,5% від 5 109,88 грн.). Натомість апеляційна скарга ТОВ «Євро-Диліжанс» також задоволена частково, а саме: на 68,5%, тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Диліжанс» підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 5 250,39 грн. (68,5% від 7 664,80 грн.).

Крім того, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 196,60 грн. (а.с.14 т.1).

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Судом встановлено, що 10 січня 2019 року між Адвокатським Бюро «Борбунюк», в особі адвоката Борбунюка О.О., та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.17 т.1).

Пунктом 3 вказаного договору погоджені умови щодо вартості послуг і порядок розрахунків.

Згідно рахунку №85 від 14 лютого 2019 року позивачем сплачено 8 190 грн. за надання правової (а.с.23 т.1).

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову, витрати пов`язанні з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 581,90 грн., пропорційно розміру задоволених вимог (31,5% від 8196,60 грн.).

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України встановлено, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 058,89 грн. (5250,39 грн. 1609,60 грн. 2581,90 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» на користь ОСОБА_1 112 483 грн., з яких: 76 314 грн. - заборгованість по оренді приміщення за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року, 30 676,20 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року, 5 493,24 грн. - 3% річних від простроченої суми та інфляційні збитки за період з 01.07.2018 року по 05.02.2019 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» судові витрати у розмірі 1 058,89 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова