Справа № 2/714/32/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2021 р. м. Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області в складі :

головуючого-судді Єфтемій С.М.
за участю: секретаря судових засідань Якобан І.В.
представника позивачкиОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , її законних представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у успадкуванні майна шляхом визнання недійсними договорів дарування, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , її законних представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 . Як спадкоємиця за заповітами від 06 травня 2015 року та 15 липня 2020 року звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини. Втім, дізналася що житловий будинок який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами :01:003:0507 площею 0,1148 га та :01:003:0506 площею 0,4852 га, які належали на праві власності ОСОБА_7 , за договорами від 05 грудня 2019 року які посвідченні приватним нотаріусом Герцаївського нотаріального округу Опришко С.І. останній подарував відповідачці.

Оскільки ОСОБА_7 допустився помилки щодо правової природи правочинів які уклав з відповідачкою так як насправді вважав, що укладає договори довічного утримання. З посиланням на норми статей 203, 229 ЦК України, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним вищевказані договори дарування.

У судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_1 позов підтримали та просили задовольнити його у повному обсязі посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

За поясненням позивачки, ОСОБА_7 мав намір укладати договір довічного утримання, а не дарування так як він постійно стверджував, що нікому нічого дарувати не збирається. Сам ОСОБА_7 до червня 2020 року проживав в с. Горбова Герцаївського району, тобто за місцем його проживання, а з червня 2020 року по 15 серпня 2020 року - по день його смерті, останній проживав за місцем проживання її родини.

Представник відповідачки у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивачки та просив відмовити у задоволенні позову. Сам факт складання ОСОБА_7 на користь відповідачки у листопаді 2019 року заповіту, а згодом й оспорюваних договорів дарування є свідченням обізнаності дарувальника з юридичною природою такого договору, зокрема як безоплатно та безповоротності. Сам ОСОБА_7 як власник майна повідомив батькам відповідачки про його бажання подарувати майно відповідачці як улюбленій племінниці. За формою договір відповідає вимогам законодавства, з його змістом, сторін було ознайомлено про що свідчить їх підписи. Та обставина, що ОСОБА_7 після погіршення стану здоров`я у червні 2020 року став проживати за місцем проживання ОСОБА_8 в с.Крупянське Герцаївського району стороною відповідачем не оспорюється. Оскільки стан здоров`я дарувальника погіршився після укладення правочинів, то відсутні підстави стверджувати що останній потребував сторонньої допомоги на час укладення оспорюваних договорів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд доходить до наступного висновку.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами :01:003:0507 площею 0,1148 га та :01:003:0506 площею 0,4852 га.

05 грудня 2019 року між ОСОБА_7 як власником вищевказаного нерухомого майна та відповідачкою ОСОБА_4 , яка діяла за згодою її батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договори дарування : житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0507 площею 0,1148 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0506 площею 0,4852 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які були посвідчені ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі відповідно за № 2124; 2125; 2126 (а.с.6-9).

Сторонами визнається що ОСОБА_7 , після 05 грудня 2019 року, тобто після укладення вищевказаних договорів залишився проживати за місцем реєстрації, у спірному житловому будинку та виконував усі обов`язки як власника житла.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року в справа № 6-93цс16.

Згідно з текстом оспорюваного Договору його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін установлено, їхню дієздатність та належність ОСОБА_7 житла, земельних ділянок, що відчужуються, перевірено.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачка, просила визнати недійсним Договори дарування на підставі статей 203, 229 ЦК України. Стверджувала, що дарувальник ОСОБА_7 не мав наміру укладати договір дарування, а виключно бажав укласти договір довічного утримання.

Згідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса законом покладено обов`язок сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Для цього саме нотаріусам надано право посвідчувати договори, а відтоді саме нотаріус посвідчує справжність волі сторін на його укладення.

Як вбачається зі змістом оспорюваних договорів дарування, нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування житла та земельних ділянок, а не договору довічного утримання, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 сестра померлого ОСОБА_7 зазначила, що при житті останній не мав наміру відчужити власне житло стверджуючи, що передасть його тому хто буде за ним доглядати. Про обставини того, що ОСОБА_7 уклав договір дарування на користь відповідачки вона дізналася виключно з його слів, після укладення Договору.

ОСОБА_10 будучи допитаною як свідок, суду показала що виключно зі слів матері чоловіка - ОСОБА_8 , відомо про обставини укладання ОСОБА_7 договору дарування будинку на користь відповідачки. Обставини які передували цьому їй не відомі.

Свідок ОСОБА_11 суду підтвердила пояснення свідка ОСОБА_8 з приводу того, що про обставини укладання оспорюваних договорів вона дізналася зі слів ОСОБА_7 після їх укладення. За твердженням ОСОБА_7 , він розумів що будинок має перейде до відповідачки, але вважав що воно перейти до останньої тільки після його смерті.

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 допитані як свідки суду показали, що проживають по сусідству із господарством нині померлого ОСОБА_7 . За життя ОСОБА_7 , до нього навідувалися як родичі зі сторони позивачки так і відповідачки. Про обставини укладення договорів дарування - їм нічого не відомо.

Допитаний як свідок ОСОБА_5 батько відповідачки суду показав, що ОСОБА_7 приходиться рідним братом його батька. Так як в ОСОБА_7 дітей не було, то він як сам, а іноді з сім`єю навідувалися до нього за місцем проживання та допомагав при необхідності по господарству. Сам ОСОБА_7 у 2019 році, за власною волею у сільській раді за місцем проживання склав заповіт на відповідачку його доньку, а через деякий час повідомив про бажання подарувати будинок відповідачці для уникнення буд-яких негараздів у майбутньому. Згодом такі договори було вчинено у нотаріальній конторі м. Герца. Сам нотаріус до оформлення договорів декілька раз запитувався у ОСОБА_7 про його дійсний намір на продаж будинку, на що він дав згоду. Як тільки родичі зі сторони позивачки дізналися про те, що ОСОБА_7 подарував майно відповідачці, то почалися конфлікти між ними які фактично існують по теперішній час.

Оцінюючи вищенаведені докази у їх сукупності, суд не знаходить доказів того, що у дарувальника ОСОБА_7 було відсутнє волевиявлення на час укладення ним оспорюваних договорів безоплатно передати відповідачці у власність житловий будинок та земельні ділянки для його обслуговування, оскільки таких доказів стороною позивача не надано.

Покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 суд оцінює критично та не приймає до уваги, так як вони вказують на обставини які стосуються часу після укладення даних правочинів.

Таким чином, суд вважає неприйнятними доводи позивачки про те, що ОСОБА_7 помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи. Запевняючи суд про те, що ОСОБА_7 бажав укласти договір довічного утримання, ані позивачка, ані її представник не пояснили на яких конкретно умовах укладався договір довічного утримання між сторонами ; яким чином відповідачка будучи у неповнолітньому віці взяла на себе тягар надання допомоги особі похилого віку та яку саме допомогу мала надати. Про можливу обіцянку зі сторони відповідачки допомогти ОСОБА_7 суду також не повідомили жоден із свідків допитаних за клопотанням сторони позивачки.

Стороною позивача також не надано суду доказів скрутного матеріального становища ОСОБА_7 та його незадовільного стану здоров`я на момент укладення Договорів як однієї з істотних умов для визнання такого правочину недійсним за заявленими в позові підставами.

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 не перебував на утриманні відповідачки як до, так і після укладення оспорюваних правочинів, оскільки він отримував пенсію, про що суду підтвердили самі сторони.

Ураховуючи вищенаведені докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що оспорювані договори дарування відповідали внутрішній волі ОСОБА_7 , а його похилий вік, подальше проживання у відчуженому житловому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229,717 ЦК України.

Аналізуючи встановлені факти та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено обставини, щодо яких ОСОБА_7 міг помилитися будучи стороною правочинів на момент його вчинення. Позивачкою не доведено, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Таким чином, обставини, на які посилалася позивачка не є підставою для визнання правочинів недійсними.

Оскільки позивачкою не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що зазначені Договори дарування від 05 грудня 2019 року є недійсними, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , її законних представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у успадкуванні майна шляхом визнання недійсними договорів дарування відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом 30-и днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено «24» вересня 2021 року.

Суддя