Провадження №: 2-н/755/581/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" вересня 2021 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва САВЛУК Т.В., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 , боржник - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про видачу судового наказу про стягнення з боржника сплачених коштів по договору на туристичне обслуговування,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , боржник - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про видачу судового наказу про стягнення з боржника сплачених коштів по договору на туристичне обслуговування.

Вивчивши матеріали заяви про видачу судового наказу та долучені до заяви докази, згідно додатку, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмовити у прийнятті заяви про видачу судового наказу виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч.3 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Як роз`яснено у п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до п. 7 частини 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу викладені у ст. 163 ЦПК України.

Виходячи з положень п.п.3 та 4 ч.3 ст.163 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (у тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті.

Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, та встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження.

Так, у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині або у випадку заявлення вимог поза межами позовної давності, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав.

При цьому, законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу (п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України).

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні (ч. 2 ст. 166 ЦПК України).

Виходячи з наведеного вище, суддя приходить до висновку, що вимоги заявника ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , як боржника у цивільно-правових відносинах, які виникли на підставі договору на туристичне обслуговування № від 29 липня 2021 року, із застуваннями санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, оскільки виключають безспірний характер правовідносин й унеможливлює видачу судового наказу для стягнення вказаної суми.

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II Цивільного процесуального кодексу України «Наказне провадження», відповідно до положень, які містяться в цьому розділі, не визначено порядок відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, які понесені стягувачем.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 164 Цивільного процесуального кодексу України, в разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Таким чином, відсутні підстави для вирішення питання про повернення заявнику (стягувачу) судового збору, сплаченого при подачі заяви про видачу судового наказу, оскільки відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника у разі пред`явлення ним позову до боржника.

Окрім цього, заявником ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення із боржника на свою користь витрат понесених за отримання витягу №2 з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у розмірі 95,00 гривень, однак у цій частині вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так п. 4 ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати й пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Враховуючи системне тлумачення норм, які регулюють порядок стягнення судових витрат пов`язаних з розглядом справи, суд не вбачає правових підстав для стягнення витрат понесених заявником, пов`язаних з оплатою послуг з отримання інформації з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки відшкодування таких витрат здійснюється у позовному провадження, у справах наказного провадження такий вид судових витрат не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись статями 2, 160, 161, 165, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Відмовити у прийнятті заяви ОСОБА_1 , боржник - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про видачу судового наказу про стягнення з боржника сплачених коштів по договору на туристичне обслуговування.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017,апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: