ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/2141/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Юськів І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кравцова Сергія Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 жовтня 2021 року, у складі судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

03 червня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:

--- визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 та після смерті батька ОСОБА_6 ;

--- витребувати вказаний будинок із чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 .

22 листопада 2019 року позивачкою подано позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами (у новій редакції), в якій позовні вимоги були звернуті до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Позивачка просила:

--- визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 16.12.2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Васильковою О.В. за реєстровим №1-3197, в частині відчуження 1/4 частки вказаного будинку;

--- визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаного будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 ;

--- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 належну їй на праві власності 1/4 частку вказаного будинку (а.с.100-105).

Позовні вимоги, з посиланням на ст.48, ч.1 ст.321, ч.1 ст.392, ст.ст.387, 388 ЦК України, ст.22 КпШС України 1963 року, ст.ст.525, 529, 548 ЦК УРСР 1963 року, обґрунтовані наступним.

16.02.1957 року її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб. Першою Херсонською державною нотаріальною конторою 24.06.1957 року за р. №2-7395 було посвідчено Договір про надання її батьку ОСОБА_6 в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва та індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за адресою: АДРЕСА_2 , який було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 20.06.1989 року.

Під час проживання у шлюбі, на вказаній земельній ділянці батьки побудували житловий будинок. 12.05.1989 року, після завершення будівництва житлового будинку, було складено Акт прийняття індивідуального домоволодіння.

Отже, вважає, що батьки мали на праві спільної сумісної власності збудований ними вказаний будинок по АДРЕСА_2 , який належав їм у рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 .

Відповідно до положень ст.525 ЦК УРСР 1963 року після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входила 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вона, як дочка померлої, та її батько (як чоловік) прийняли спадщину.

Зазначає, що, виходячи з приписів ст.529 ЦК УРСР вона з батьком (спадкоємці першої черги) успадкували спадкове майно в рівних частках по 1/4 частині вказаного житлового будинку, їй належала успадкована 1/4 частка, а батьку - 3/4 частки будинку, з яких 1/4 успадкована та його 1/2 частка у праві спільної сумісної власності подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_6 .

Вона, як спадкоємець першої черги, прийняла після нього спадщину, звернувшись до Першої Херсонської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. При цьому вона перебувала у впевненості, що будинок з часу смерті матері не відчужувався, з огляду на що вважала себе єдиною власницею вказаного будинку після смерті батьків.

Не маючи в розпорядженні правовстановлюючого документу на успадковане майно, який необхідно надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, в кінці 2018 року звернулася до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з інформації в якому дізналася, що власником спірного житлового будинку є ОСОБА_1 .

Подальшим з`ясуванням обставин та підстав набуття нею права власності дізналася, що ОСОБА_1 отримала вказаний будинок в дар 29.11.2017 року від ОСОБА_4 , яка в свою чергу придбала його 06.10.2017 року на підставі договору купівлі-продажу у її брата ОСОБА_3 , а останній отримав будинок в дар 16.12.2003 року від батька ОСОБА_6 .

Вказує, що, виходячи з факту прийняття нею спадщини після смерті матері, батько не мав права розпорядження спірним будинком в цілому, адже успадкована 1/4 частка належала їй.

З огляду на вказане, змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на успадковану нею після смерті матері 1/4 частки спірного житлового будинку.

16.12.2003 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори було посвідчено Договір дарування за яким її батько подарував її брату ОСОБА_3 даний житловий будинок. Про вказане дарування вона обізнана не була, своєї згоди на відчуження належної їй частки не надавала, а отже 1/4 частка успадкованого нею будинку вибула з її володіння проти її волі, враховуючи положення ст.48 ЦК України, вказаний договір є недійсним в частині відчуження (дарування) 1/4 частини спірного майна.

Також вказала, що, зважаючи на безпідставне та безоплатне відчуження одноособово її батьком будинку в цілому її брату, має право на витребування у останнього належну їй частку. Однак, враховуючи те, що у подальшому її брат ОСОБА_3 06.10.2017 р. продав спірний будинок ОСОБА_4 , яка 29.11.2017 року подарувала його відповідачці ОСОБА_1 , має право витребувати належну їй 1/4 частку будинку у вказаної відповідачки.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.08.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.32 т.1).

11.11.2019 року адвокатом Кравцовим Сергієм Ігоровичем, діючим від імені відповідачки ОСОБА_1 , подано відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказав, що за життя батьку позивачки ОСОБА_6 належав спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , який останній у 2003 році подарував своєму сину, рідному брату позивачки, ОСОБА_3 .

У 2017 році ОСОБА_3 було здійснено відчуження спірного будинку шляхом укладення договору купівлі-продажу, за яким продав його ОСОБА_4 . Після придбання вказаного житлового будинку, ОСОБА_4 подарувала будинок своїй дочці ОСОБА_1 .

Тобто, з 29.11.2017 року ОСОБА_1 є законним набувачем спірного житлового будинку.

Зазначив, що можливо припустити, що позивачці не було відомо про існування між її батьком та братом укладеного договору дарування, у зв`язку з чим її твердження з приводу предмета позовної заяви є хибними.

Після смерті батька позивачка звернулася 11.08.2014 року до Першої Херсонської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не усвідомлюючи, що покійний ОСОБА_6 , маючи у власності спірний житловий будинок, за життя 16.12.2003 року подарував його своєму синові ОСОБА_3 .

Таким чином, внаслідок помилкової впевненості щодо майнових прав на будинок, позивачка звернулася до суду з метою відновлення, як вона помилково вважає, порушеного права (а.с.77-80 т.1).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.237 т.1).

Протокольною ухвалою суду від 11.11.2020 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача було залучено ОСОБА_4 (а.с.242 т.1).

02.06.2021 року адвокатом Кравцовим Сергієм Ігоровичем, діючим від імені третьої особи ОСОБА_4 , подано пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у яких зазначив про відсутність підстав для задоволення позову.

Вказав, що станом на день укладення спірного договору 16.12.2003 року ОСОБА_6 був власником спірного житлового будинку на підставі нотаріально посвідченого договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 24.06.1957 року, зареєстрованого Херсонським БТІ 20.06.1989 року та Акту прийняття індивідуального домоволодіння, затвердженого виконкомом Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Херсона від 12.05.1989 року за № 96.

Із заяви від 05.09.1997 року ОСОБА_6 , яка міститься в матеріалах спадкової справи померлої ОСОБА_5 , вбачається, що він питання про застосування ст.22 КпШС України не ставить. Це свідчить про те, що ОСОБА_6 вважав спірний будинок своєю особистою власністю, оскільки набуття будинку в період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя. Крім того. прерогативою ставити питання про застосування ст.22 КпШС України наділений один з подружжя, а не інші спадкоємці.

Отже, у державного нотаріуса, враховуючи те, що ОСОБА_6 був власником спірного житлового будинку, були відсутні правові підстави для відмови у посвідченні спірного договору дарування (а.с.36-37 т.2).

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивачка вказала, що батьки увесь час проживали разом, вели спільне господарство та будинок збудували за спільні кошти. У спірному будинку після смерті батька ніхто не проживав, будинок був проданий у 2018 році. Представник відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 жовтня 2021 року позову було задоволено. Суд вирішив:

--- визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 16 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Васильковою В.О., за реєстровим №1-3197, в частині відчуження 1/4 частки вказаного будинку;

--- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

--- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , оскільки будинок під час шлюбу вказаних осіб (з 16 лютого 1957 року) побудований та за актом прийняття від 12.05.1989 року зданий експлуатацію.

Також суд виходив того, що після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) позивачка ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_6 прийняли спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. Тобто, з урахуванням того, що фактично спадкове майно складалося із спірного житлового будинку, спадщина після смерті ОСОБА_5 повинна була розподілятися наступним чином: чоловіку 1/4 частина та дочці 1/4 частина, чого нотаріусом зроблено не було. При цьому суд не прийняв до уваги вказівку у заяві ОСОБА_6 про прийняття спадщини про те, що він не ставить питання про застосування ст.22 КпШС України, оскільки, як вважав суд, така вказівка жодним чином не змінює факту знаходження спірного будинку у спільній сумісній власності подружжя. Наслідком цього, як вважав суд, договір дарування від 16.12.2003 року підлягає визнанню недійсним в частині, що не належала дарувальнику, а саме в 1/4 частині.

Також суд виходив з того, що є підстави для задоволення позову в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку будинку після смерті матері ОСОБА_5 , оскільки позивачка не має можливості оформити свої спадкові права через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно та встановлено належність спадкодавцю спадкового майна.

Також суд виходив з того, що оскільки договір дарування від 16.12.2003 року в частині дарування 1/4 частки спірного домоволодіння визнано недійсним та визнано за позивачкою право власності на вказану частку, то на підставі ст.388 ЦК України вказана частка має бути витребувана у добросовісного набувача ОСОБА_1 .

На вказане рішення адвокатом Кравцовим Сергієм Ігоровичем, діючим від імені ОСОБА_1 , подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, вказав, що суд не прийняв до уваги посилання сторони відповідача щодо вказівки у заяві ОСОБА_6 про прийняття спадщини про те, що він не ставить питання про застосування ст.22 КпШС України. Позивачка, яка просила видати їй свідоцтво про право на спадщину на частину будинку, не є суб`єктом, який має право ставити таке питання, оскільки таким правом наділений той з подружжя, який пережив померлого, а саме ОСОБА_6 , який не давав письмової згоди на виділ на ім`я померлої її частки у спільному майні.

Також зазначив, що поза увагою суду залишилось і те, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві. Позивачка ж такого документу нотаріусу не надала, також вона не звернулась до суду за захистом свого права.

Також, вказав, що суд не прийняв до уваги того, що у державного нотаріуса Василькової О.В. не було підстав для відмови у посвідченні оскаржуваного договору дарування. Законодавством не передбачалось витребування матеріалів спадкової справи, з яких могло б вбачатись належність спадкового майна до об`єкту спільної сумісної власності. Позивачка не долучала до матеріалів спадкової справи після смерті матері документи, які свідчили б про її намір здійснювати виділ частки на ім`я померлої у спільному майні або про намір звернутися до суду з даного питання для захисту свого права.

Також зазначив, що суд не врахував того, що після смерті свого батька позивачка вважала його власником всього спірного будинку і мала намір його успадкувати, що вбачається із її заяви про прийняття спадщини.

Крім того, вказав, що суд не прийняв до уваги відсутність у позивачки підстав для витребування 1/4 частки будинку, оскільки вона не була та не є її власником, що позбавляє її права на пред`явлення віндикаційного позову.

У своєму відзиві позивачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №1 від 04.12.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстровано 16 лютого 1957 року шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с.11-12 том 1).

Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори від 24.06.1957 р. за реєстровим №2-7395, за рішенням виконкому Ради депутатів трудящих №670 від травня 1957 року ОСОБА_6 видано земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 504 кв.м (а.с.111-112 том 1).

За актом прийняття індивідуального домоволодіння, затверджений рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів м. Херсона 12.05.1989 року за №96, приймальною комісією Дніпровського району м. Херсона, в присутності забудовника ОСОБА_6 оглянуто будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Надане до здачі домоволодіння ОСОБА_6 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 постановлено вважати прийнятим (а.с.113-114 том 1).

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.07.1963 року позивачка ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.15 том 1).

Згідно Свідоцтву про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 08.09.1984 року між ОСОБА_11 та позивачкою ОСОБА_10 укладено 08 вересня 1984 року шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на ОСОБА_12 (а.с.16 том 1).

27 січня 2011 року позивачка ОСОБА_13 змінила ім`я на ОСОБА_2 , що підтверджено Свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 від 27.01.2011 року (а.с.17 том 1).

Відповідно до Свідоцтва про смерть, виданого повторно 27.12.2018 року серії НОМЕР_4 ОСОБА_5 (мати позивачки) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місце смерті - м. Херсон (а.с.20 том 1).

Відповідно до листа Першої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 16.10.2019 р. №3908/02-14 та копії Свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведено спадкову справу за №231/1997 року. Спадкоємцями за законом ОСОБА_5 є її чоловік ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_2 . Відомості щодо інших спадкоємців відсутні. Видано 05.09.1997 року Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові заощадження (а.с.106, 150 том 1).

За копією Договору дарування від 16.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар належний дарителю житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_2 . Договір посвідчено державним нотаріусом Першої херсонської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за №1-3197 (а.с.69 том 1).

За п.2 вказаного договору житловий будинок належить дарителю ОСОБА_6 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Першою Херсонською держнотконторою 24.06.1957 р. за реєстровим №2-7395, зареєстрованого Херсонським бюро технічної інвентаризації 20.06.1989 року за р. № 23088 та Акту прийняття індивідуального домоволодіння, затвердженого виконкомом Днвпровської районної ради депутатів м. Херсона 12.05.1989 року за № 96.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено Свідоцтвом про смерть, виданим повторно 08.08.2014 р. серії НОМЕР_5 (а.с.13 том 1).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 ("Продавець") та ОСОБА_4 ("Покупець"), продавець передав у власність покупця житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 49 000,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю готівкою до підписання цього Договору (а.с.41-46 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради №287 від 25.10.2017 р. дозволено ОСОБА_4 посвідчити в нотаріальній конторі м. Херсона договір дарування свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я дочки ОСОБА_1 , за умови, що малолітній ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і в подальшому користуватиметься цим житлом. Нотаріальній конторі м. Херсона повідомити виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування про посвідчення договору дарування (а.с.66 том 1).

За нотаріально посвідченим договором дарування від 29.11.2017 року дарувальник ОСОБА_4 подарувала, а обдаровувана ОСОБА_1 прийняла у дар належний дарувальнику житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться у АДРЕСА_3 . Договір посвідчено державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Кравченко І.О., зареєстрований у реєстрі за №1-2089 (а.с.51-52 том 1).

Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_1 29.11.2017 р., що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105528895 від 29.11.2017 року. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38410853 від 29.11.2017року (а.с.53-54 том 1).

Згідно Інформації з різних реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) №145694955 від 16.11.2018 року власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 29.11.2017 р. є ОСОБА_1 (а.с.18-19 том 1).

Відповідно до листа Першої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 16.10.2019 року №3907/02-14: після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , Першою Херсонською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за №467/2014 року, спадкоємицею за законом ОСОБА_6 є його дочка ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с.107 том 1).

З листа Першої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 13.11.2019 р. за вих. №4483/02-14, на заяву ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 нотаріусом повідомлено, що серед наданих документів оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 , відсутні. З огляду на вказане, нотаріус не вправі вчинити таку нотаріальну дію, як видача свідоцтва про право на спадщину (а.с.108 том 1).

На запит суду надані матеріали: спадкової справи № 231/1997 після смерті ОСОБА_5 (а.с.28-30 т.2); за договором дарування від 16.12.2003 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.225-228 т.1); спадкової справи № 467/2014 після смерті ОСОБА_6 (а.с.144-155 т.1); за договором купівлі-продажу від 06.10.2017 року, укладеним між ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с.183-222 т.1); за договором дарування від 29.11.2017 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.156-181 т.1).

Згідно матеріалів спадкової справи 231/1997 до майна померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини звернувся ІНФОРМАЦІЯ_8 чоловік померлої ОСОБА_6 ; звернулася ІНФОРМАЦІЯ_9 дочка померлої ОСОБА_13 . 05.09.1997 року нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. При зверненні із своєю вказаною заявою про прийняття спадщини ОСОБА_6 зазначив, що "питання по застосування ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України я не ставлю" (а.с.28-30 том 2).

За матеріалами спадкової справи, заведеної Першою Херсонською державною нотаріальною конторою №467/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини звернулася ІНФОРМАЦІЯ_10 дочка померлого ОСОБА_2 . Іншим спадкоємцем є син померлого ОСОБА_3 (а.с.144-155 том 1).

Згідно матеріалів посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 29.11.2017 року, зареєстровано у реєстрі за №1-2089 встановлено перелік документів, які подавалися сторонами задля посвідчення договору дарування спірного житлового будинку (а.с.156-182 том 1).

За матеріалами посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. 06.10.2017 р. за реєстровим №1075 встановлено перелік документів, які надавалися нотаріусу для посвідчення договору купівлі-продажу від 06.10.2017 року (а.с.183-222 том 1).

З копії домової книги для прописки громадян за адресою будинок АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Херсоні, була зареєстрована за вказаною адресою на час своєї смерті. На той час та після смерті в будинку був зареєстрований її чоловік ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Їхня дочка позивачка та їхній син відповідач ОСОБА_3 на момент смерті матері та після її смерті у будинку зареєстровані не були, це учасниками справи підтверджується (а.с.55-66).

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.ст.22, 28 та 29 КпШС України 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні тощо.

Як встановлено, батьки позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 1957 року до дня смерті дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 батьки позивачки стали будувати з 24.06.1957 року, часу отримання в установленому порядку земельної ділянки, закінчили будівництво за актом прийняття від 12.05.1989 року його в експлуатацію. Тобто, будинок збудовано за час шлюбу, а тому, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, він є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому не має жодного правового значення, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, посилання сторони відповідача щодо вказівки у заяві ОСОБА_6 при поданні заяви про прийняття спадщини після смерті своєї дружини, що він не ставить питання про застосування ст.22 КпШС України, оскільки така вказівка подана заінтересованою особою та не змінює того факту, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Апеляційний суд вважає, що така вказівка ОСОБА_6 , у випадку оформлення усіх документів на будинок на ім`я дружини, могла мати значення тоді, коли б він, наприклад, вказував про те, що одноосібним власником усього будинку була його дружина. Тобто, в такому випадку він заперечує саме своє право власності і спадкував би будинок нарівні з іншими спадкоємцями.

Отже, встановлено, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а тому, за відсутності доказів іншого, їх частки у праві власності на нього є рівними.

Оскільки спірні правовідносини з приводу відкриття спадщини та відповідні права та обов`язки виникли 07.11.1996 року, тобто до набрання чинності ЦК України (01.01.2004 року), то до них застосовуються положення ЦК УРСР.

За ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст.548 вказаного Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.549 вказаного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_5 (мати позивачки) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема і на спірний будинок. Позивачка ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_6 (чоловік померлої) прийняли спадщину, проти цього ніхто не заперечує, це засвідчено Першою Херсонською державною нотаріальною конторою у своєму листі від 16.10.2019 року (а.с.106, 150 том 1). Зокрема, позивачка, яка проживала окремо, подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_9 , тобто протягом 6 місяців, заяву про прийняття спадщини. Її батько ОСОБА_6 також подав таку заяву 05.09.1997 року, крім того він на момент смерті дружини проживав разом з нею та продовжував там проживати після смерті дружини. Тобто, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивачка та її батько отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. ОСОБА_3 (рідний брат позивачки та син ОСОБА_5 й ОСОБА_6 ) на момент смерті матері та після її смерті у будинку зареєстрований не був та заяви про прийняття спадщини після смерті матері не подавав, протилежного ним не доведено. Тобто вважається, що він спадщину після смерті матері не прийняв. Це учасниками справи при розгляді справи апеляційним судом не заперечується.

З урахуванням наведеного, суд обґрунтовано вважав, що частка позивачка у спірному житловому будинку становить 1/4, оскільки належну спадкодавці 1/2 частку будинку в рівних частках успадкували позивачка та її батько.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Оформити спадкові права на свою частку у спірному житловому будинку (1/4 частка) позивачка не може у зв`язку з відмовою нотаріуса через відчуження цього майна іншим спадкоємцем, що є підставою для судового захисту прав позивачки в обраний нею спосіб, зокрема шляхом визнання за нею права власності на належну їй частку у спадщині та витребування майна.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, а також висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 21.10.2021 року у справі №332/3796/19.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16):

142. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

143. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

144. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

145. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

146. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)).

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із ч.1 ст.388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої вказаної статті).

Таким є й висновок Верховного Суду у постанові від 21.10.2021 року у справі №332/3796/19.

Отже, підсумовуючи викладене, можна дійти такого висновку.

Аналіз положень статей 215, 216, 330, 388 ЦК України дає підстави вважати, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (тобто, у набувача, який придбав майно не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, про що цей набувач не знав і не міг знати). В даному випадку право на витребування майна з чужого володіння обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи й дав належну оцінку зібраним доказам у справі, а тому прийшов до вірного висновку про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування будинку АДРЕСА_1 , укладеного 16.12.2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , в частині відчуження 1/4 частки вказаного будинку, оскільки відчужувачем ОСОБА_6 незаконно було відчужене, разом із належним йому майном, також і належну позивачці 1/4 частку вказаного будинку, на що вона згоди не давала.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнати за позивачкою права власності на 1/4 частку вказаного будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері та в частині витребування майна, оскільки встановлено, що 1/4 частка житлового будинку за вказаною адресою, яка увійшла до складу спадщини та належить позивачці з моменту її відкриття, вийшла з володіння позивачки поза її волею, адже вона як власник цього майна не надавала згоди на його відчуження, що було здійснено при даруванні 16.12.2003 року будинку в цілому її батьком своєму синові (її рідному братові ОСОБА_3 ). Про вказаний договір, як вказує позивачка, вона нічого не знала, протилежного не доведено, про даний договір вона дізналась в кінці 2018 року. А тому позивачка, як власник 1/4 частки вказаного житлового будинку, має правона витребування цього майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України.

Витребування спірного майна на користь позивача у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки її з порушенням вимог закону було позбавлено права на спадкове майно. Позивачка діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне їй спадкове майно.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 року у справі №332/3796/19.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на вказівку у заяві ОСОБА_6 про прийняття спадщини про те, що він не ставить питання про застосування ст.22 КпШС України. При цьому апеляційний суд виходить з того, що, як вже було зазначено, така вказівка подана заінтересованою особою та не змінює того факту, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, підлягають залишенню поза увагою посилання скаржника на відсутність у позивачки правовстановлюючого документу на частину спірного майна, що, на його думку, свідчить про те, що вона не була та не є її власником, свідчить про відсутність у неї підстав для витребування 1/4 частки будинку та свідчить про відсутність у нотаріуса підстав для відмови у посвідченні оскаржуваного договору дарування. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як було вже зазначено, у справі встановлено, що 1/4 частка житлового будинку за вказаною адресою, яка увійшла до складу спадщини та належить позивачці з моменту її відкриття, вийшла з володіння позивачки поза її волею, адже вона як власник цього майна не надавала згоди на його відчуження, що було здійснено при даруванні 16.12.2003 року будинку в цілому її батьком своєму синові (її рідному братові ОСОБА_3 ).

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кравцова Сергія Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 16 грудня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська