27.09.2021 Суддя Глібко О. В..
Справа № 644/6703/21
Провадження № 4-с/644/23/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Глібко О.В., за участю секретаря-Книшенко А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на порушення прав та законних інтересів протиправними рішеннями, неправомірними діями, та бездіяльністю приватного виконавця під час перебування виконавчого документа на виконанні в органі державної виконавчої служби та здійснення виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляк Володимиром Володимировичем, стягувач ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою. В поданій скарзі просить визнати неправомірними дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича, щодо порушення строків перебування виконавчого документа на виконанні в органі державної виконавчої служби, порушення строків здійснення виконавчого провадження; закінченим виконавче провадження з примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду справа №644/6503/15-ц, провадження №2/644/192/16, у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення 1 рік, та закінченням присікальних строків здійснення виконавчого провадження - 6 місяців, застосувати наслідки закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, а саме зняти арешт з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй та зняти заборону на її відчуження, що накладена згідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.09.2015 року у справі №644/6503/15-ц, провадження №2/644/192/16.

В обґрунтування скарги заявниця посилалася на те, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.09.2015 року накладено арешт на ј частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй та заборонено її відчуження. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.03.2016 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В. про стягнення боргу було задоволено частково. У задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В. про визнання договору позики недійсним було відмовлено. Рішення набрало законної сили 25.05.2016 року. 23.04.2021 року з офіційного сайту МЮУ їй стало відомо про здійснення приватним виконавцем Попляком В.В. зведеного виконавчого провадження № 56807204. Виконавчий документ по виконанню вказаного рішення, перебував на виконанні у державного виконавця Брижатого В.Д. з 15.07.2016 року. Посилаючись на вимоги Закону № 606-ХІV, вказує, що строк пред`явлення стягувачем виконавчого документу до примусового виконання розпочався з 26.05.2016 року та закінчився 26.05.2017 року, а темпоральний строк проведення виконавчих дій розпочався з 15.07.2016 року та закінчився 15.01.2017 року. Вказує, що у органу виконавчої служби, так і приватного виконавця відсутні правові підстави для тривалого (більше одного року) перебування на виконанні в органі виконавчої служби виконавчого документу та проведення виконавчих дій за межами шестимісячного строку, зокрема відсутнє достатнє обґрунтування затримки перебування на виконанні в органі виконавчої служби виконавчого документу більше одного року та проведення виконавчих дій за межами шестимісячного строку. Крім того, зазначає, що станом на сьогодення, на її адресу не надходило жодних документів щодо будь-якого виконавчого провадження. Отже вважає, що єдиним ефективним засобом правового захисту є прийняття судом рішення не про зобов`язання приватного або державного виконавця вчинити дії, а визнати закінченим виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 09.03.2016 року та застосувати наслідки закінчення виконавчого провадження, а саме зняти арешт на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

В судове засідання заявниця ОСОБА_1 не прибула, подала клопотання про розгляд скарги без її участі відповідно до поданих нею документів та письмові пояснення, в яких зазначила, що порушення органами виконавчої служби та приватним виконавцем засад виконавчого провадження та не дотримання темпоральних строків, призвело до позбавлення її гарантованого права на захист та незаконності виконавчих проваджень щодо необґрунтованої затримки перебування на виконанні в органі виконавчої служби виконавчого документу більше одного року та проведення виконавчих дій за межами шестимісячного строку. Ураховуючи, що присікальні строки перебування виконавчого документа в органах державної виконавчої служби та строки проведення виконавчих дій закінчилися , то вчинення ( не вчинення) державним виконавцем та приватним виконавцем за межами присікальних строків дій та протиправної бездіяльності, а також прийняття процесуальних документів є порушенням проголошеного Конституцією України в Україні правопорядку.

Представник стягувача ОСОБА_2 - адвокат Сібільова О.В. подала заперечення на скаргу в яких просила відмовити у задоволення скарги ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича з тих підстав, що скарга не містить посилання на конкретні рішення, дії, бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича; конкретну норму закону, яку було порушено приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляком Володимиром Володимировичем; на конкретне порушене приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляком Володимиром Володимировичем права ОСОБА_1 . Окрім цього ОСОБА_1 подано скаргу з порушенням строків на оскарження, визначених як загальною, так і спеціальною нормою та на неналежну особу, адже всі аргументи стосуються дій державного виконавця та відкритого ним виконавчого провадження. Не існує жодних підстав для закінчення виконавчого провадження, що не виконано. Жодних присікальних строків щодо вчинення виконавчих дій з примусового виконання судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» не встановлено, адже строки не знімають з боржника відповідальності і зобов`язання виконати остаточне судове рішення. Задоволення скарги боржника, яка фактично просить про закінчення виконавчого провадження та застосування наслідків закінчення виконавчого провадження знівелює рішення Орджонікідзевського районного суду м Харкова та порушить права стягувача, які ним були поновлені. Боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Приватний виконавець Попляк В.В. в судове засідання не прибув, подав клопотання в якому просив провести розгляд справи без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Ухвалою суду від 27.07.2021 року провадження у справі було відкрито, скарга призначена до судового розгляду.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконання рішення суду від 09.03.2016 року, яке набрало законної сили 25.05.2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова видав виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості за договором позики та суми судового збору.

Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року було передбачено можливість добровільного виконання боржником судового рішення. Станом на час подання скарги боржником ОСОБА_1 рішення не виконано.

15.07.2016 року на підставі виконавчого листа, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова, було відкрито виконавче провадження Індустріальним ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується відомостями з сайту Автоматизованої системи виконавчого провадження.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, що був чинним на момент видачі виконавчого листа, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Зі змісту прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10.2016 року, вбачається, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із неможливістю у повному обсязі чи частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Велика Палата Верховного Суду від 26.06.2018 року у постанові № 727/1256/16-ц зазначила, що «…З аналізу зазначених статей вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа на підставі заяви не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання».

Таким чином, судом встановлено, що виконавчий лист, виданий 13 червня 2016 року на підставі рішення суду від 09.03.2016 року, був поданий у строк, передбачений чинним законодавством.

Як вказує представник стягувача, з метою ефективного, своєчасного, повного та якісного виконання судового рішення стягувач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. в межах строку пред`явлення до виконання.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляком В.В. від 18 липня 2018 року було відкрито виконавче провадження.

Таким чином, як державним виконавцем так і приватним виконавцем було законно прийнято до виконання виконавчий лист на виконання рішення суду від 09.03.2016 року, у зв`язку з зверненням ОСОБА_2 в межах строків, визначених як старим, так і новим Законом України «Про виконавче провадження» та розпочато виконавчі дії.

Окрім того, Законом України «Про виконавче провадження» в обох редакціях не передбачено жодного присікального строку, оскільки строк пред`явлення виконавчих документів до виконання є процесуальним строком, що може бути поновлений судом, а строки виконання є службовими строками.

Зі змісту прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016 року, вбачається, що після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

У новій редакції Закону України «Про виконавче провадження», відсутня норма, щодо «…проведення державним виконавцем виконавчих дій з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження..».

А тому, посилання боржника на шестимісячний строк вчинення виконавцем виконавчих дій не ґрунтуються на вимогах Закону.

Що стосується доводів заявниці про закінчення виконавчого провадження і застосування наслідків закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 09.03.2016 року, суд зазначає наступне.

Положеннями частини 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Основною засадою цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (ст.2 ЦПК України).

Статтею 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за N 489/20802, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Положенням ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначений вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, серед яких немає оскарження дій, рішень та бездіяльності виконавця боржником через тривалість його виконання.

При цьому, як встановлено, стягувач не відмовлявся від примусового виконання судового рішення, мирової угоди між сторонами не підписано і судом не затверджено.

Отже, не наступила жодна з підстав, передбачених спеціальною нормою ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» для закінчення виконавчого провадження і застосування наслідків закінчення. Крім того, рішення суду від 09.03.2016 року наразі залишається не виконаним.

В постанові від 22 січня 2020 року по справі № 359/11170/15 Верховний Суд зазначив, що на підставі пункту 6 частини першої статті 49 Закону України № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Отже на цій підставі підлягає закінченню виконавче провадження з виконання рішень про стягнення періодичних грошових виплат, для яких законом встановлений кінцевий строк виконання (як-от, про стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття, про стягнення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо).

З огляду на викладене, виконавче провадження з примусового виконання рішення щодо стягнення визначеної судом суми заборгованості не підлягає закінченню на підставі наведеного законодавчого припису.

Посилання в скарзі на ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV є безпідставним, оскільки норма зазначеної статті регулює строки здійснення державним виконавцем виконавчого провадження, недодержання яких не є підставою для закінчення виконавчого провадження. Ці строки є службовими і з огляду на їх правову природу та обов`язковість судових рішень, не знімають з виконавця зобов`язання виконати судове рішення, що знаходиться у провадженні виконавця.

Зазначення боржником того, що нібито темпоральний строк проведення виконавчих дій розпочався з 15.07.2016 та закінчився 15.01.2017 не відповідає закону і суперечить перехідним положенням Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Пунктом 7 вказаних Перехідних положень встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Вищим господарським судом України у постанові від 06.02.2017 у справі № 910/25631/13 вказано, що може бути застосовано до цивільного процесу по аналогії, зазначено, що «суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов`язати виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється».

Право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» («Жовнер проти України», № 56848/00, §33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У рішенні від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини констатував, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої п. 1 ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 (заява № 56849/00), «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 у справі «Ліпісвіцька проти України» (Заява № 11944/05) однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене, «законне сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачено, та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі «Агрокомплекс проти України»).

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Хоча Європейський суд з прав людини враховує строк для виконавчого провадження, встановлений національним законодавством, його недотримання автоматично не становить порушення прав, гарантованих Конвенцією. І це стосується захисту прав стягувача, а не боржника, який визнано судом зобов`язаною особою. Певна затримка може бути виправданою за певних обставин, водночас у будь-якому разі ані виконавцем, ані тим більш боржником не можуть чинитися перешкоди стягувачеву отримувати вигоду від ухваленого на його користь рішення, яке стосувалося стягнення на його користь присуджених сум.

У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07.06.2005, заява № 71186/01) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України» (Заява № 7321/05 та 107 інших заяв від 18.12.2012), «Робота та інші проти України» (Заява № 7158/04 та 88 інших заяв від 17.01.2013), «Варава та інші проти України» (Заява № 12405/06 та 118 інших заяв від 17.01.2013), «ПМП «Фея» та інші проти України» (Заява № 27617/06 та 126 інших заяв від 21.02.2013) достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював важливість виконавчого провадження та зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд, на доступ до правосуддя.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, згідно матеріалів скарги, приватним виконавцем вимоги ЗУ «Про виконавче провадження» були дотримані, що спростовує доводи заявниці щодо порушення її прав під час перебування виконавчого провадження на виконанні.

Також суд звертає увагу на те, що згідно діючого законодавства сторони виконавчого провадження не позбавлені права знайомитися з матеріалами виконавчого провадження в мережі Інтернет ( Автоматизована система виконавчого провадження), що законодавством зроблено з метою усунення залежності сторін виконавчого провадження від послуг поштових служб.

Таким чином викладенні в скарзі твердження не обґрунтовані, ніяким чином не доведені, тому вимоги скарги задоволенню не підлягають.

Судом не приймається до уваги клопотання ОСОБА_3 щодо відхилення письмової інформації учасниками провадження, подану після 10-00 годин 04.08.2021 року, оскільки заперечення представника ОСОБА_2 адвоката Сібільової О.В. подані в передбачений законодавством строк.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, суд вважає, що приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. в межах своїх повноважень та з дотримання строків прийняв до свого провадження виконавчий документ, в якому заявниця є боржником, підстав для закінчення виконавчого провадження на сьогоднішній час не існує, тому в задоволення скарги необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 447-453 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) на порушення прав та законних інтересів протиправними рішеннями, неправомірними діями, та бездіяльністю приватного виконавця під час перебування виконавчого документа на виконанні в органі державної виконавчої служби та здійснення виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляк Володимиром Володимировичем (місце знаходження: м. Харків, пров. Подільський, б. 5, оф. 011), стягувач ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи, апеляційні, касаційні скарги подаються учасниками справи через суд першої інстанції.

Суддя: О.В. Глібко