КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року

м. Київ

справа №759/212/21

провадження № 22-ц/824/15902/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суд м. Києва від 28 вересня 2021 року у складі судді Войтенко Ю.В.

у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року представник ПАТ «СК «Арсенал Страхування» - Капля А.С. звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача 17 065,60 грн шкоди та сплачену суму судового збору у розмірі 2 102 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що 13 червня 2017 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №736/17-Т/К/01, згідно з яким, позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 .

Указувала, що 03 січня 2018 року по вулиці Велика Васильківська біля будинку 13/1 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , та автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , з вини відповідача.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як водія «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № АК/8061953, виданим ПрАТ «СК «Уніка» та який діяв на момент ДТП.

Зауважувала, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відшкодувало потерпілому власнику транспортного засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , витрати на ремонт в розмірі 50 870 грн та звернулося до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації на суму 50 870, 00 грн. ПрАТ «СК «Уніка» здійснило виплату у розмірі 33 804,40 грн, що підтверджується платіжним дорученням №009351 від 27 лютого 2018, невідшкодованою залишилася сума в розмірі 17 065, 60 грн.

На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» 17 065,60 грн майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» 2 102 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 20 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, стягнути з позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн та судовий збір у сумі 3 153 грн, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає всім обставинам справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що до позивача, як страховика потерпілої особи, не переходять права потерпілої особи, визначені статтею 1194 ЦК України, а отже позивач не має права на відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Уважає, що оскільки страхова сума відшкодування, сплачена позивачем потерпілій особі, не перевищує ліміт відповідальності, то відповідач не повинен повертати грошові кошти ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», оскільки це суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Зауважує, що позивач повинен був звернутися з позовом про стягнення коштів до страховика апелянта, а не до самої винної у ДТП особи.

На думку відповідача, дії ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» щодо оплати потерпілій особі відновлювального ремонту автомобіля без урахування коефіцієнту фізичного зносу, отримання частини сплачених коштів від страховика апелянта та намагання стягнути іншу частину із самого апелянта суперечать меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності та визначеній правовій позиції Верховного Суду.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків, завданих потерпілому, а тому він має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 03 січня 2018 року по вулиці Велика Васильківська біля будинку 13/1 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , та автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина ОСОБА_1 встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

На момент настання страхової події транспортний засіб «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , за договором добровільного страхування транспортного засобу №736/17-Т/К/01 від 13 червня 2017 року, за яким страхувальником та вигодонабувачем є ОСОБА_3 , був застрахований у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

03 січня 2018 року власник (страхувальник) пошкодженого транспортного засобу звернулась до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування транспортного засобу №736/17-Т/К/01 від 13 червня 2017 року шляхом перерахування коштів на рахунок СТО.

Згідно з актом огляду транспортного засобу (дефектна відомість) «СК «Арсенал Страхування» від 04 січня 2018 року та рахунком на оплату СПД « ОСОБА_5 » № від 11 січня 2018 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 52 420 грн.

Зі Звіту про визначення вартості відновлювального ремонту вбачається, що вартість відновлювального ремонту КТЗ за витратним підходом складає 52 743,40 грн.

На підставі страхового акту № 006.00024118-1 від 23 січня 2018 року та розрахунку суми страхового відшкодування, складеного 23 січня 2018 року відповідно до виставленого рахунку СПД « ОСОБА_5 » № від 11 січня 2018 року, позивач виплатив страхове відшкодування на користь власника автомобіля «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 50 870 грн на рахунок СПД « ОСОБА_5 », з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без врахування коефіцієнта фізичного зносу), що підтверджується платіжним дорученням № 979899 від 25 січня 2018 року.

Встановлено, що автомобіль марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП був застрахований ПрАТ «СК «Уніка» на підставі полісу ОСЦПВВНТЗ АК № 8061953 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілій особі - 100 000 грн, розмір франшизи - 0,00 грн.

Позивач звернувся до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації на суму 50 870 грн, ПрАТ «СК «Уніка» здійснило виплату у розмірі 33 804,40 грн, що підтверджується платіжним дорученням №009351 від 27 лютого 2018.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що сума матеріальних збитків, які були відшкодовані потерпілому позивачем і не включені до суми страхової виплати, яка здійснена страховиком відповідача становить 17 065,60 грн (50 870 грн - 33 804,40 грн).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортних засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

А тому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок зі виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оці нену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у якій Велика Палата відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Отже, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Водночас у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з вимогами пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де: С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Таким чином, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

З огляду на наведене вище, обов`язком страховика заподіювача шкоди є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, тому за обставин цієї справи у нього не виникло обов`язку повного відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, уданому випадку позивачем, як страховиком потерпілої особи, пред`явлено вимогу до винуватця ДТП про відшкодування страховиком непогашеної частини повної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування коефіцієнта фізичного зносу складників пошкодженого транспортного засобу, що передбачено чинним законодавством оскільки після виплати страховиком потерпілої особи страхового відшкодування відбулась заміна кредитора.

Відносини між відповідачем, як водієм забезпечувального автомобіля,та його страховиком регулюються умовами, визначеними у договорі (полісі) ОСЦПВВНТЗ, та правилами статті 29 Закону № 1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки з ПрАТ «СК «Уніка» виплатило на користь позивача страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону № 1961-IV, а саме вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

При цьому, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Тобто, якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків, завданих потерпілому, а тому останній він має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження завданих збитків, внаслідок ДТП, що сталась з вини відповідача, у вигляді витрат, які власник пошкодженого автомобіля мусила зробити, для відновлення свого майна, відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

З огляду на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суд м. Києва від 28 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик