Єдиний унікальний номер 219/804/21
Номер провадження 22-ц/804/2394/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Мірути О.А., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 219/804/21 за позовом ОСОБА_1 до Соснівського районного суду міста Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду міста Черкаси, Черкаського апеляційного суду, третя особа Головне управління державного казначейства України в Черкаській області, про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2021 року (суддя Конопленко О.С., повний текст рішення складений 02 липня 2021 року),

в с т а н о в и в :

02 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Соснівського районного суду м. Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду м. Черкаси, Черкаського апеляційного суду, посилаючись на те, що з 15 серпня 2014 року по 2018 рік він під час розгляду його апеляційних скарг на ухвали слідчого судді Соснівського районного суду міста Черкаси в Апеляційному суді Черкаської області, розгляду в Соснівському районному суді міста Черкаси клопотань слідчого СВ УСБ України в Черкаській області про продовження строку тримання його під вартою та в подальшому, під час розгляду кримінального провадження № 0000027 у справі № 699/268/15 в Корсунь-Шевченківському районному суді Черкаської області, в Придніпровському районному суді міста Черкаси, Апеляційному суді Черкаської області утримувався в місці, огородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту, у зв`язку з чим він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до глобальної зміни життєвого укладу та завдало значних страждань, що негативним чином вплинуло на стан його здоров`я та його сім`ї. Посилаючись на рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» № 45797/09 та як прикладом визначення розміру моральної шкоди рішенням Європейського Суду з прав людини, викладеному у постанові Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Свинаренко і Сляднєв проти Росії» від 17 липня 2014 року, яким встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з надмірно тривалим розглядом кримінальної справи та статті 3 Конвенції у зв`язку з триманням заявників в залі суду в ході названого судового розгляду в місці, огородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту (металева клітка), вважав справедливою сатисфакцією сплату на його користь моральної шкоди у розмірі 240000 грн., що відшкодовується державою в особі Головного управління Державного казначейства України в Черкаській області незалежно від вини посадових і службових осіб відповідачів. Просив суд зобов`язати Управління Державного казначейства України у Черкаській області незалежно від вини посадових осіб, а саме: суддів Соснівського районного суду м. Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду м. Черкаси, Черкаського апеляційного суду відшкодувати йому за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в сумі 240000 грн. та додатково кожний податок, який може бути нарахований на цю суму, у зв`язку з довготривалим триманням його в залі суду в ході судового розгляду в місці, загородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту, у зв`язку з чим він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до глобальної зміни його життєвого укладу та завдало йому значних страждань, негативним чином вплинуло на стан його здоров`я та його сім`ї.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Соснівського районного суду м. Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду м. Черкаси, Черкаського апеляційного суду, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, про зобов`язання Управління Державного казначейства України у Черкаській області незалежно від вини посадових осіб: суддів Соснівського районного суду м. Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду м. Черкаси, Черкаського апеляційного суду відшкодувати позивачу за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в сумі 240000 грн. та додатково кожний податок, який може бути нарахований на цю суму, у зв`язку з довготривалим триманням ОСОБА_1 в залі суду в ході судового розгляду в місці, загородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту, у зв`язку з чим він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до глобальної зміни життєвого укладу ОСОБА_1 та завдало йому значних страждань, негативним чином вплинуло на стан здоров`я останнього та його сім`ї.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду стосовно того, що позивачем не доведено, що він дійсно під час розгляду судами кримінального провадження № 000027 в період часу з 15 серпня 2014 року до 11 січня 2018 року перебував у залі судових засідань у місцях, огороджених металевими прутами з перекриттям з дроту є хибними.

Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області надано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність ухваленого рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники відповідачів Соснівського районного суду міста Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду міста Черкаси, Черкаського апеляційного суду та третьої особи Головного управління державного казначейства України в Черкаській області в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, посилається на його незаконне тримання в місці, огородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту у залі судових засідань Соснівського районного суду м.Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду міста Черкаси, Апеляційного суду Черкаської області, через що він зазнав душевних страждань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що він в період часу з 15 серпня 2014 року до 11 січня 2018 року під час розгляду судами кримінального провадження № 000027 перебував у залі судових засідань у місцях, огороджених металевими прутами з перекриттям з дроту.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частинами 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В силу статті 13 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У постанові Великої палати у справі «Свинаренко і Сляднєв проти Росії» від 17 липня 2014 року Європейський Суд з прав людини встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод у зв`язку з надмірно тривалим розглядом кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; статті 3 Конвенції - у зв`язку з триманням заявників в залі суду в ході названого судового розгляду в місці, обгородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту ( металева клітка). Позиція Європейського Суду стосовно порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основних свобод відхилені аргументи російської влади про те, що «тримання заявників в металевій клітці було направлено на запобігання можливій втечі, припинення неправомірної поведінки підсудних і їх захист від потерпілих» (п.121 постанови). Звернуто увагу на те, що «не було надано доказів наявності загрози безпеки в судовому засіданні, яка виправдовувала б тримання заявників в металевій клітці, а також того, що суд взагалі розглядав питання про наявність такої загрози і необхідність застосування до заявників відповідних заходів» (п. 137 постанови). З урахуванням викладеного визнано, що «тримання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в металевій клітці протягом усього судового розгляду (більше 2 років) стало засобом приниження заявників, що воно підривало їхню репутацію і викликало у них почуття приниженості, слабкості, страху і власної неповноцінності» (п.129 постанови). Поряд з цим встановлено, що відповідно до практики Європейського Суду використання металевих кліток відноситься до питань справедливості судового розгляду, в тому числі презумпції невинуватості, права підсудного на ефективну участь в судовому розгляді і отримання їм реальної та ефективної правової допомоги (п. 132 постанови). На підставі викладеного зроблено висновок про те, що «саме по собі тримання підсудного в металевій клітці в залі суду з урахуванням його об`єктивно принизливого характеру не відповідає нормам цивілізованої поведінки в демократичному суспільстві, є приниженням людської гідності і порушує статтю 3 Конвенції» (п. 138 постанови).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 7 Інструкції про порядок конвоювання та тримання в судах підсудних, (засуджених) за вимогою судових органів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Верховного Суду України, Служби безпеки України від 16 жовтня 1996 року №705/37/5/17-398 1-3/503/239 (діяла по 26 травня 2015 року), було визначено, що в кожному судовому органі до 50% залів судових засідань, в яких розглядаються кримінальні справи, обладнуються стаціонарними металевими загородженнями, які відокремлюють підсудних від складу суду і присутніх громадян. Що також передбачалося пунктом 6.2.1.6 ДБН В.2.2-26:2010 «Будинки і споруди. Суди».

Наказом ДСА України від 20 березня 2017 року № 350 були затверджені Загальні вимоги до загородження зі спеціального захисного скла для розміщення обвинувачених (підсудних), засуджених. Абзацом 2 пункту 2 зазначеного наказу було визначено, що апеляційним судом та територіальним управлінням Державної судової адміністрації України застосовувати затверджені цим наказом загальні вимоги до загородження при заміні існуючих металевих загороджень у залах судових засідань для розгляду кримінальних справ, а також облаштуванні нових залів судових засідань для розгляду кримінальних справ.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не врахував вимоги частини 4 статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», постанову Великої палати Європейського Суду з прав людини у справі «Свинаренко і Сляднєв проти Росії» від 17 липня 2014 року, Інструкцію про порядок конвоювання та тримання в судах підсудних (засуджених) щодо обладнання стаціонарними металевими загородженнями, яка діяла по 26 травня 2015 року, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер.

При цьому, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд наголосив адекватному відшкодуванню моральної шкоди, що колегія суддів розуміє як відповідність загальному принципу цивільного законодавства, пункт 6 частини 1 статті 3 ЦПК України справедливість, добросовісність та конституційному принципу верховенства права, одним з елементів якого є пропорційність та ефективність захисту порушеного права.

Колегія суддів зазначає, що оскільки компенсація моральної шкоди відбувається на емоційному рівні людської свідомості, то розмір такої компенсації повинен бути достатнім, щоб викликати у потерпілого, або дозволити йому отримати у майбутньому позитивні емоції такої глибини і сили, які здатні у повному обсязі компенсувати, врівноважити ті негативні відчуття і переживання, в яких полягає моральна шкода, в межах її доведеності перед судом.

Як зазначено у постанові Верховного суду від 24 липня 2020 року у справі №818/607/18, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, з урахуванням характеру і обсягу душевних страждань позивача, колегія суддів вважає, що триманням позивача в залі суду в ході судового розгляду в місці, загородженому металевими прутами, з перекриттям з дроту, спричинили позивачу моральну шкоду, а також, враховуючи положення статті 23 ЦК України, роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», колегія суддів вважає, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань буде стягнення на користь позивача моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Соснівського районного суду міста Черкаси, Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, Придніпровського районного суду міста Черкаси, Черкаського апеляційного суду, третя особа Головне управління державного казначейства України в Черкаській області, про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.А. Мірута

О.В. Халаджи