Головуючий у І інстанції Колесник О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

26 березня 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пухальської Н.С. про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн.

Додатковим рішенням Дарницькогорайонного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 16 000 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у стягненні з Банку на користь ОСОБА_2 витрат за надання професійної правничої допомоги.

Обгрунтовуючи скаргу, представник позивача посилався на те, що відшкодування понесених відповідачем витрат у розмірі 16 000 грн. 00 коп. не відповідає критерію розумності, співмірності та справедливості, і підлягає зменшенню. При вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, має бути врахована як ціна позову, яку вказав позивач у позовній заяві, так і критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Суд першої інстанції не перевірив вартість оплати відповідних послуг адвоката, яка склалася в регіоні, та складність справи. При цьому, обсяг матеріалів справи не є значним - один том, і справа не відноситься до справ значної складності.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пухальської Н.С., остання просила залишити скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а додаткове рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Н.С. заперечила проти задоволення скарги АТ КБ «ПриватБанк» та просила додаткове рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.165-168).

26 березня 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пухальської Н.С. про стягнення з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн. (а.с.169-172).

Ухвалюючи додаткове рішення про задоволення заяви представника відповідача та стягнення з позивача 16 000 грн. 00 коп. витрат за надану правову допомогу, суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До таких витрат належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача, подаючи до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат за професійну правничу допомогу, дотримався вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки про понесення витрат представником ОСОБА_2 до судових дебатів було зроблено відповідну заяву, яка міститься у відзиві на позовну заяву (а.с.101-102), а докази понесення цих витрат, разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, були направлені на адресу суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення (а.с.169-189).

До заяви про ухвалення додаткового рішення заявником долучено: копію договору №30/Ю про надання юридичних послуг від 14 лютого 2018 року (а.с.173-174); копію меморіального ордеру № QS70003109 від 16.02.2018 року про сплату 10 000 грн. за надану правову допомогу (а.с.175) та копію квитанції до ордеру про оплату 10 000 грн. за договором про надання юридичних послуг від 14 лютого 2018 року (а.с.176); копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №30/Ю від 14.02.2018 року (а.с.182); копію квитанції до прибуткового касового ордера на суму 4 000 грн. (а.с.183); копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 03.06.2020 року до договору про надання правової допомоги №30/Ю від 14.02.2018 року (а.с.184); копію договору №01/03 про надання правової допомоги від 01.03.2021 року (а.с.185-186); копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №01/03 від 01.03.2021 року (а.с.187); копію квитанції до прибуткового касового ордера №01/03 від 25.03.2021 року на суму 2 000 грн. (а.с.188); копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 25.03.2021 року до Договору про надання правової допомоги №01/03 від 01.03.2021 року (а.с.189).

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення про задоволення заяви відповідача, повно та всебічно дослідив матеріали справи, врахував складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрат за професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн. 00 коп., факт понесення яких підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про неспівмірність стягнутих судом витрат за надану правничу допомогу із складністю справи та іншими чинниками колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, позивачем було заявлено позовні вимоги на суму 13 895,84 дол. США (359 068,51 грн.). Така ціна позову є значною для відповідача ОСОБА_2 та в разі ухвалення рішення на користь позивача подальша ситуація з примусовим стягненням таких коштів значною мірою вплинула би на звичний спосіб життя відповідача та його репутацію.

Вищий господарський суд України в постанові від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17 зазначив, що коли справа не потребує великого обсягу юридичної і технічної роботи, розмір компенсації витрат на правову допомогу адвоката на рівні 10% від ціни позову є обґрунтованим та справедливим.

При цьому, сума понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на правову допомогу становить близько 4,5% від ціни позову, відтак, з огляду на критерій пропорційності й розумності, така сума є цілком обґрунтованою та не свідчить про її завищення судом.

Крім того, розгляд справи тривав більше трьох років, на протязі яких відповідач перебував у напруженому та пригніченому стані, з огляду на те, що мав відстоювати свої права у суді та його звичний уклад життя був безумовно порушений.

Слід також зазначити, що позивачем безпідставно було завищено позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по відсоткам, комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за 2008-2011 роки, а первинна позовна заява, до моменту уточнення позовних вимог, взагалі була безпідставна, оскільки у ній було порушене питання про стягнення тіла кредиту, яке вже стягнуте рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2011 року.

Механізм розподілу судових витрат не лише покликаний зменшити кількість безпідставних спорів, а й надає можливість отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу, сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту своїх прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

При цьому, подання позивачем завідомо безпідставного позову, з урахуванням вимог статті 44 ЦПК України, взагалі суперечить завданню цивільного судочинства та є нічим іншим, як зловживання процесуальними правами.

Відтак, відповідач ОСОБА_2 має право отримати справедливу сатисфакцію у вигляді компенсації в повному обсязі понесених ним судових витрат, в тому числі витрат за надання професійної правничої допомоги.

Щодо посилань апелянта на те, що судом першої інстанції не було перевірено вартість оплати послуг адвоката, яка склалась в регіоні, то ці посилання є такими, що не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Зокрема, конституційне право на професійну правничу допомогу та вільний вибір захисника гарантується ст. 59 Конституції України. Відповідно до ст. 22 Конституції України, воно не може бути скасоване, а звуження змісту та обсягу наявних прав і свобод не допускається. Таким чином, право на вільний вибір захисника, що включає вільний вибір та погодження умов надання правничої допомоги, є непорушним.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, і суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Крім того, чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх вартості.

Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (Постанова Верховного Суду від 09.04.2019 року у справі № 826/2689/15).

Зокрема, у додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, зазначено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц Велика Палата також дійшла до висновку, що при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу потрібно надати оцінку виключно тим обставинам, в яких позивач має заперечення. Без клопотання сторони суд не може самостійно змінити суму відшкодування таких витрат.

Таким чином, позивач у своїй апеляційній скарзі мав надати обґрунтування, чому та в чому саме заявлені відповідачем витрати на правову допомогу не відповідають критеріям розумності, співмірності та справедливості, з наданням відповідних доказів, що позивачем здійснено не було.

Враховуючи викладене, позивачем не виконано вимоги процесуального закону щодо доведення неспівмірності витрат та не зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення.

В той же час відповідач ОСОБА_2 надав суду письмові докази на підтвердження реальності наданої правової допомоги, дійсності та необхідності понесених витрат на правову допомогу та розумність їх розміру, з урахуванням ціни позову, безпідставності позовних вимог, строку розгляду справи та значення справи для відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до незгоди позивача з висновками суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки додаткове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення додаткового рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ КБ «ПриватБанк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: