Справа №443/794/19
Провадження №2/443/393/21
РІШЕННЯ

іменем України

22 вересня 2021 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бібрської міської ради Львівського району Львівської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просить суд: встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із бабусею ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки загальною площею 1,6761 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015358 від 26.02.2001 року, виданого на підставі рішення Жидачівської районної Ради народних депутатів від 16 червня 2000 року № 194 та зареєстрованого в книзі записів державних актів під №162.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дід ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на земельні ділянки загальною площею 1,2122 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належні померлому згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015357 від 26.02.2001 року, виданого на підставі рішення Жидачівської районної Ради народних депутатів від 16 червня 2000 року № 194.

Згідно довідки Соколівської сільської ради №377 від 25.09.2017 року ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з ним до дня смерті проживала та була зареєстрована його дружина ОСОБА_2 . Заповіту від ОСОБА_3 у виконкомі Соколівської сільської ради не посвідчувалося. Оскільки дід заповіту не залишав, то спадкування відбулося за законом. Оскільки ОСОБА_2 постійно проживала із чоловіком, після смерті свого останнього вступила в управління спадковим майном і не заявляла про відмову від спадщини, то на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняла її. Юридично спадщину бабуся не оформляла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на земельні ділянки загальною площею 1,6761 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належні померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015358 від 26.02.2001 року, а також земельні ділянки загальною площею 1,2122 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які вона фактично успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , проте юридично не оформила. Згідно довідки Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №89 від 22.03.2019 року, ОСОБА_2 проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з нею до дня смерті проживав без реєстрації внук ОСОБА_1 .

В Соколівській сільській раді від ОСОБА_2 посвідчувався заповіт від 18.05.2006 року в користь внука ОСОБА_1 , який не змінено і не скасовано.

16.05.2019 року позивач звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї бабусі ОСОБА_2 , однак нотаріус відмовив у його видачі, у зв`язку із пропуском піврічного терміну для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на земельні частки (паї), що належали померлій і є спадковим майном. Вважає, що не пропустив піврічний строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки фактично проживав із бабусею на час її смерті, не заявляв про відмову від спадщини, а тому фактично її прийняв. Відтак, для того щоб оформити право власності на спадкове майно, позивач змушений звертатися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 03.06.2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 27.08.2020 року справу прийнято до провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 09.07.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з мотивів навудених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши вступне слово представника позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Соколівською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 05.11.2004 року (а.с.8).

Як видно з копії архівного примірника державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015357 від 26.02.2001 року (а.с.10), ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, загальною площею 1,2122 га.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої увійшла вищевказана земельна ділянка.

Згідно довідки Соколівської сільської ради №377 від 25.09.2017 року ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Разом з ним до дня смерті проживала та була зареєстрована його дружина ОСОБА_2 . Заповіту від ОСОБА_3 у виконкомі Соколівської сільської ради не посвідчувалося. Оскільки дід позивача ОСОБА_3 заповіту не залишав, то спадкування відбулося за законом.

ОСОБА_2 постійно проживала із чоловіком ОСОБА_3 , та подала заяву про прийняття спадщини, тобто прийняла спадщину, що підтверджується копією матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_3 (а.с.62-80). Юридично спадщину не оформляла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим виконкомом Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області 22.11.2014 року (а.с.13).

Як видно з копії архівного примірника державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015358 від 26.02.2001 року (а.с.16), ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області, загальною площею 1,6761 га.

Відтак, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої увійшла вищевказана земельна ділянка, а також земельні ділянки загальною площею 1,2122 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які вона фактично успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , проте юридично не оформила.

Згідно довідки Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №89 від 22.03.2019 року (а.с.14), ОСОБА_2 проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з нею до дня смерті проживав без реєстрації внук ОСОБА_1 .

У Соколівській сільській раді від ОСОБА_2 посвідчувався заповіт від 18.05.2006 року в користь внука ОСОБА_1 , який не змінено і не скасовано (а.с.15).

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні, кожна окремо, дали покази про те, що ОСОБА_1 постійно проживав зі своєю бабцею ОСОБА_2 в с.Ходорківці, доглядав за нею.

Відповідно до положень ст. ст.1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У п.п. 2,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Суд зауважує, що метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є необхідність реалізації ним права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що матеріалами справи, достатньо стверджується той факт, що ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем (бабусею) ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, а тому позов у цій частині є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

16.05.2019 року позивач звернувся у Жидачівську державну нотаріальну контору для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_2 , однак нотаріус відмовив мені у його видачі, у зв`язку із пропуском піврічного терміну для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на земельні частки (паї), що належали померлій і є спадковим майном (а.с. 18).

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Той факт, що земельні ділянки вказані вище належали ОСОБА_2 підтверджується такими доказами: копіями архівних примірників Державних актів на право приватної власності на землю Серія ІI-ЛВ №015357 від 26.02.2001 року та Серія ІI-ЛВ №015358 від 26.02.2001 року, надані Відділом у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (а.с. 10, 16).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з-за відсутності у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно, що належало померлій ОСОБА_2 (спадкове майно), перешкоджає йому в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Відтак, враховуючи наявність заповіту, оцінивши надані суду докази, системний аналіз положень чинного законодавства України, вимога про визнання за позивачем права власності на спадкове майно також підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із бабусею ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_2 :

- право власності на земельні ділянки загальною площею 1,2122 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015357 від 26.02.2001 року, виданого на підставі рішення Жидачівської районної Ради народних депутатів від 16 червня 2000 року № 194 та зареєстрованого в книзі записів державних актів під №161;

- право власності на земельні ділянки загальною площею 1,6761 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІI-ЛВ №015358 від 26.02.2001 року, виданого на підставі рішення Жидачівської районної Ради народних депутатів від 16 червня 2000 року № 194 та зареєстрованого в книзі записів державних актів під №162.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 вересня 2021 року

Головуючий суддя С.І Сливка