ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7017/21 Справа № 201/5635/20 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації та зобов`язання повернути земельну ділянку

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2020 року до суду надійшла позовна заява Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна, в якій позивач просить суд: визнати недійсним договір купівлі продажу Ѕ частини нерухомого майна, а саме: садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., що укладений між ПП «ОПО» та ОСОБА_1 07 жовтня 2015 року та посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 676; визнати недійсним договір купівлі продажу Ѕ частини нерухомого майна , а саме садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., що укладений між ПП «ОПО» та ОСОБА_1 07 жовтня 2015 року та посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 679; припинити право власності на об`єкт нерухового майна, а саме садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про право власності за наступними особами: за Приватним підприємством «ОПО», запис про право власності № 10317246, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01; за ОСОБА_1 , запис про право власності № 11504121, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01; за ОСОБА_1 , запис про право власності № 11504339, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самовільно побудованих споруд, а саме садибний житловий будинок, що Складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Дніпровська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже право комунальної власності на землю, виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи із вимог ст. 83 ЗК України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради. Так ПП «ОПО» звернулося до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у справі № 200/7824/15 позовні вимоги ПП «ОПО» задоволено визнано право власності за ПП «ОПО» зокрема на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м. ; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. На підставі рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. проведено державну реєстрацію права власності на садибний житловий будинок літ. А-1- житловий будинок площею 39,0 кв.м. літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 10317246, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року в частині визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за ПП «ОПО» скасовано. В задоволенні позовних вимог ПП «ОПО» до ОСОБА_2 про визнання право власності на об`єкти нерухомого майна відмовлено. Земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста, в особі Дніпровської міської ради. Та віднесена до земель комунальної власності. Спірна земельна ділянка ніколи не передавалася ПП «ОПО» під будівництво нерухомого майна, право власності чи користування за ними, на неї не оформлювалось, що підтверджується листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18 лютого 2020 року № 4/11-915. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 січня 2020 року № 196285562, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01: ПП «ОПО» продало ОСОБА_1 Ѕ частини нерухомого майна на підставі договору купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 676, номер запису про право власнсоіт:11504121; ПП «ОПО» продало ОСОБА_1 Ѕ частини нерухомого майна на підставі договору купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 679, номер запису про право власнсоіт:11504121. На теперішній час власником об`єкту в цілому є ОСОБА_1 . Оскільки об`єкт нерухомого майна не було введено ПП «ОПО» в експлуатацію, а реєстрацією права власності за ПП «ОПО» на спірний будинок стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, яке в подальшому було скасовано, Дніпровська міська рада просила суд визнати недійсними договори купівлі- продажу № 676 та № 679 від 07 жовтня 2015 року, що посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та скасувати запис про його право власності № 11504121 та 11504339. Так як спірне майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларацій про готовність об`єкту до експлуатації, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, свідчить про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_1 набув право власності на нього. Враховуючи що спірний об`єкт є об`єктом самочинного будівництва позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, а саме садибно житлового будинку, що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м.; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв. м.(а.с. 1-10).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва Ганна Олегівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації та зобов`язання повернути земельну ділянку - відмовлено (а.с. 80-90).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у справі № 200/7824/15 позовні вимоги ПП «ОПО» до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності задоволено. Визнано за ПП «ОПО» право власності зокрема на садибний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м.; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. (а.с.17-24).

На підставі рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. проведено державну реєстрацію права власності на садибний житловий будинок літ. А-1- житловий будинок площею 39,0 кв.м. літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 10317246, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за ПП «ОПО» (а.с. 13).

07 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстровано в реєстрі № 676, право власності на Ѕ частину нерухомого майна, а саме: садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., перейшло до ОСОБА_1 (а.с.32-33).

07 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі № 747, право власності на Ѕ частини перейшло до ОСОБА_1 (а.с. 34-35).

На даний час власником нерухомого майна, а саме: садибний житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 який складається з Літ А-1- житловий будинок площею 39 кв.м; літ № 1-2- огорожі площею 120,9 кв.м., є ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (а.с. 13-16).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року в частині визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за ПП «ОПО» скасовано. В задоволенні позовних вимог ПП «ОПО» до ОСОБА_2 про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна відмовлено (а.с.25-27).

Відповідно до наданої відповіді департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18 лютого 2020 року № 4/11-915, станом на 17 лютого 2020 року інформацію за результатами пошуку за адресою земельної ділянки у Системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , також не виявлено рішень міської ради, щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-29).

Департаментом Державної архітектурно будівельної інспекції у Дніпропетровській області 20 лютого 2020 року надано відповідь стосовно відсутності відомостей щодо видачі/реєстрації Департаментом документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по АДРЕСА_1 (а.с. 30-31).

Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Верховний Суд в Постанові від 03.10.2018 року у справі № 520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження спірного майна 29 жовтня 2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.

Верховний Суд в Постанові від 13.11.2019 року у справі № 686/22924/16-ц висловив правову позицію, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. На час пред`явлення позову та розгляду справи спірне нерухоме майно знаходиться у володінні ПМП «Лідер». Вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану прокурором пред`явлено до особи, яка не є володільцем спірного нерухомого майна, а тому указані позовні вимоги у спірному випадку пред`явлено до неналежного відповідача, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити з наведених вище підстав.

Верховний Суд в Постанові від 15.05.2019 року у справі № 462/5804/16-ц за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок зазначив наступне: «Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив з того, що ПП ОПО був законним власником вказаного майна на момент вчинення спірних правочинів, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2015 року про визнання за ним права власності на спірний об`єкт було чинним. Також позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком у повному обсязі, зважаючи на наступне.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Крім того, відповідно до абз.18 розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Узагальнень Верховного Суду України від 24.11.2008 року щодо Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Як вбачається із матеріалів, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2015 року, відповідно до якого зареєстровано права власності за ПП ОПО на спірний об`єкт, яке в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 року, ПП ОПО здійснило розпорядження майном шляхом укладення договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 .

Тобто на момент звернення позивача до суду із позовною заявою про визнання недійсними договорів 16.06.2020 року, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2015 року, відповідно до якого зареєстровано права власності за ПП ОПО на спірний об`єкт, було вже скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 року.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного об`єкту недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, стороною якого він не був, обрав неналежний спосіб захисту, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити саме з цих підстав.

З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про припинення права власності на спірний об`єкт та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: Приватним підприємством ОПО, запис про право власності № 10317246, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01; за ОСОБА_1 , запис про право власності № 11504121, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 01; за ОСОБА_1 , запис про право власності № 11504339, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсними договорів про відчуження нерухомого майна.

У даній справі предметом розгляду є вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 07.10.2015, укладеними між ПП ОПО та ОСОБА_1 нерухомого майна, припинення права власності на спірний об`єкт та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: ПП ОПО та ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самовільно побудованих споруд, а саме садибний житловий будинок, що складається з Літ А-1 житловий будинок площею 39,0 кв.м; літ № 1-2 огорожі площею 120,9 кв.м.

Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача у попередній стан.

З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного об`єкту недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція.

Оскільки, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваними договорами купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Не встановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Так, позивачем ні в суді 1 інстанції а ні в суді апеляційної інстанції не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 було вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.

Окрім того суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів та в частині припинення права власності на обєкт нерухомого майна та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в частині припинення права власності на обєкт нерухомого майна та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року в частині зобовязання повернути самовільно зайняту земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого обоб`єкта залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: