ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 644/5025/20

провадження №22-ц/818/4001/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районого суду м. Харкова від 1 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Бугери О.В.

УСТАНОВИВ:

09.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до з позовом про поділ спільного майна подружжя. Просив визнати спільною сумісної власністю сторін частку майна розміром 0,95/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати на ним право власності на частку Майна розміром 0,48/100.

Позов обґрунтований тим, що він перебував в шлюбі із відповідачкою, сторони мають спільну доньку. В період шлюбу у 2009 році на відповідачку було оформлено договір дарування Майна, де вони спільно проживали родиною до розірвання шлюбу. За період спільного проживання сім`єю було суттєво поліпшено стан як прибудинкової території, так і самого Майна. Відповідно до висновку ФОП ОСОБА_3 ринкова вартість Майна з надвірними будівлями та спорудами (у т.ч. гараж та лазня) з 16.09.2009 року по 08.07.2020 значно зросла. Вважає, що Майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його цінність істотно збільшилась в період шлюбу та внаслідок його трудових та грошових затрат. В порядку поділу зазначеної частки просить визнати за ним право власності на 0,48 частин Майна , залишивши у власності ОСОБА_2 0,52/100 частини.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2021року позовні вимоги ОСОБА_1 були залишенні без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надані належні та допустимі докази про майновий склад спірного об`єкту нерухомого майна у вигляді частини житлового будинку та господарських споруд, що на момент звернення до суду є об`єктом незавершеного будівництва. Відсутні в тому числі будь-які дані про отримання дозволу на проведення реконструкції, будівництва, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача щодо можливості визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва. Оцінюючи доводи позивача щодо участі в поліпшенні майна, суд вважав, що спірний будинок був набутий відповідачем у власність на підставі договору дарування, який ніким не оспорений та на день розгляду судом даної справи є чинним. Враховуючи, що позивач не довів суду свою участь у поліпшенні спірного Майна, внаслідок чого його вартість значно збільшилася суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя відповідно до вимог статті 60, 62 СК України.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно оцінив подані позивачем докази. А саме судом не прийнято до уваги висновок незалежної оцінки майна, що свідчить про істотне збільшення вартості частини Майна, що належить відповідачці. Відповідачка не повідомила суду та не надала докази, яким саме чином вона здійснила ремонт, та за які кошти, в тому числі нею не надано довідки про доходи та період роботи. В той час як ним такі докази були надані. Позивач посилається на положення ст. 60 СК, відповідно до якого, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них з поважної причини не мав самостійного заробітку та доходу. Також посилаючись на положення ч. 1 ст. 62 СК вважає вказаний будинок об`єктом права спільної сумісної власності, та доказами цього наводить посилання на практику Верховного суду. Вважає що ним було повністю доведено істотне збільшення вартості майна, за рахунок його грошових та трудових затрат, було доведено його участь у поліпшені спірного домоволодіння, в наслідок чого його вартість значно збільшилась, отже вважає що наявні підстави для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна. Суд належної оцінки наданим ним доказам не надав, не прийняв до уваги істотне збільшення вартості частини Будинку у порівнянні з її вартістю після здійснених за його кошти і його працею поліпшень.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 27.06.1990 року по 19.05.2004 року, з 12.04.2006 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту ( а.с. 5-8).

Згідно з копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 29.08.2019 позивач є інвалідом 2 групи загального захворювання, отримує пенсію по інвалідності ( а.с. 22).

Відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 10.07.2020 та копії паспорту, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 29.10.2009 року ( а.с. 28, 49-51).

Як вбачається з договору дарування частини житлового будинку від 16.09.2009, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , предметом договору є 41/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянці знаходиться житловий будинок А-1, загальною площею 76,2 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., сарай літ.В,Г, льох літ. Д,З,И, вбиральня літ. Е,К,М, гар, огл.яма літ. Ж, навіс літ. Л, огорожа №1-2, 6, 9-12, 7-8 дв.водопр. І,ІІ. Сторонами оцінено дар в 34270,67 гривень. На підставі вказаного договору дарування за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 41/100 частку будинку, житлового, з надвірними будівлями ( а.с. 12-13).

Згідно з рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19.08.2009 року, за ОСОБА_4 визнано у порядку набувальної давності право власності на 26/100 домоволодіння по АДРЕСА_1 . Із змісту зазначено рішення вбачається, що на момент звернення до суду ОСОБА_4 є власником 15/100 частин домоволодіння. Тобто, загальна сума частки ОСОБА_4 на момент укладання договору дарування складала 41/100 частки спірного домоволодіння ( а.с. 70).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 14.09.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірваний. ( а.с. 11)

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_3 , виготовлений 27.08.2009, ОСОБА_4 належало 41/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, саме зазначена частка була подарована відповідачу. За експлікацією вбачається наявність житлового будинку А-1, Б-1, з надвірними будівлями та спорудами. За планом будинку А-1 та експлікацією, частина житлового будинку, яка була подарована відповідачці складається з двох житлових кімнат, 2 кухонь, коридору, сеней, фактично по квартирі АДРЕСА_4 загальна площа 40,1 кв.м., а всього по будинку загальна площа 76,2 кв.м. ( а.с. 53-57).

Як вбачається зі звіту про незалежну оцінку майна від 08.07.2020, виконаного ФО-П ОСОБА_3 , суб`єктом оціночної діяльності, ринкова вартість частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (у т.ч. гараж, лазня), частини житлового будинку літ. А-1, загальною площею 40,1 кв.м., гараж літ.Ж 18,2 кв.м., лазня 20 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , визначена в 696500 гривень ( а.с. 17-20).

З 18.06.2002 по 28.02.2017 ОСОБА_1 був фізичною особою-підприємцем, про що свідчить копія наданого свідоцтва про державну реєстрацію та опис документів для проведення реєстрації припинення підприємницької діяльності ( а.с. 16).

Згідно з даними відомостей бази даних Державного реєстру про суми виплачених доходів, за період з 2011 - 2014 року, ОСОБА_1 мав дохід, у вигляді заробітної плати в ТОВ та від підприємницької діяльності ( а.с. 72-73).

Відповідно до розписки ОСОБА_2 від 07.10.2012, нею надано дозвіл своєму чоловіку, на території свого домоволодіння будувати лазню після ремонту в будинку ( а.с. 74).

ОСОБА_1 надано чеки за період з 2011 -2015 рік про придбання в ТОВ «Будмен Інтер» будматеріалів, шпалер, набору посуду, гардин ( а.с. 75-82).

За даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , відповідно до договору дарування від 20.02.2016 року. Що також підтверджується копією договору купівлі-продажу вказаної квартири 28.11.2015, договір укладений за згодою дружини відповідача у справі. Позивачем також надано копію свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 27.10.2010( а.с. 48, 86-88).

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Відповідно до ч. 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною першою статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, з аналізу вищенаведених статті 62 СК України, вбачається що нею, передбачено втручання у право особистої приватної власності.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що у збільшення вартості майна є істотним і таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

На підтвердження того, що подарована відповідачці частина житлового будинку, значно збільшилась в ціні, завдяки праці та фінансових вкладень позивача в реконструкцію будинку та побудову лазні останнім наданий у висновок про вартість об`єкта оцінки від 08.07.2020 за змістом якого ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами літ. А, загальною площею -1, загальною площею 40,1 кв.м., гараж літ.Ж 18,2 кв.м., лазня 20 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 складає 696 500 грн. та розписку ОСОБА_2 про згоду на будівництво лазні.

Зазначений звіт не спростовує даних технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_3 від 27.08.2009 року відповідно до якого за планом будинку А-1 та експлікацією, частина житлового будинку, яка була подарована відповідачці складається з двох житлових кімнат, 2 кухонь, коридору, сеней, фактично по квартирі АДРЕСА_4 загальна площа 40,1 кв.м., а всього по будинку загальна площа 76,2 кв.м.

В супереч вимог 12, 81 ЦПК України позивач належних та допустимих доказів у вигляді належним чином затвердженого проекту, дозволу на будівництво, технічної документації суду не надав. Доводи апелянта про те, що реконструкція частки спірного житлового будинку підтверджується даними про наявність у нього достатнього доходу під час подружнього життя, товарними чеками на придбання будівельних матеріалів для реконструкції не є обґрунтованими. Сам факт наявності у позивача матеріального доходу, не є достатнім доказом здійснення реконструкції. Позивач не надав суду доказів того, що придбані за вищезазначеними товарними чеками товари, використані саме для проведення будівництва в спірній частці житлового будинку.

Ураховуючи наведене, судова колегія уважає, обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів суду свою участь у поліпшенні спірного нерухомого майна, внаслідок чого його вартість значно збільшилася, тому відсутні правові підстави для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя як на підставі приписів статті 60 СК України, так і на підставі статті 62 СК України.

Також доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо правомірності оспорюваного правочину, оскільки договір дарування від 16 вересня 2009 року, не визнаний недійсним та не суперечить чинному законодавству.

За таких обставин, вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача по суті спору.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів уважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районого суду м. Харкова від 1 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук