Справа № 216/708/21
Провадження № 2/216/1615/21
РІШЕННЯ

іменем України

07 вересня 2021 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я

встановив:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що вона працювала протягом 4 років 9 місяців в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача, а саме: 08.10.2001р. по 27.07.2006р. на посаді апаратника хімводоочищення Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа». У липні 2006 року рішенням Українського науково-дослідного інституту позивачу було встановлене професійне захворювання: «нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)». Професійне захворювання було встановлене на підставі даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №2/2-702 від 19.04.2006, виданої Центрально-Міською районною санітарно-епідеміологічною станцією м. Кривого Рогу, а також Доповненням до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці ОСОБА_1 №2/2/1140 від 27.06.2006, в якому зазначено, що позивач працювала в умовах підвищених параметрів шуму (90-95 дБА при гранично-допустимому рівні 80 дБА). По факту професійного захворювання було проведено розслідування, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.07.2006, де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач виконувала роботи в умовах, які характеризувались високим рівнем виробничого шуму, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання. Вказаний факт визнали члени комісії з розслідування професійного захворювання, що знайшло своє відображення в п. 16 акту розслідування професійного захворювання. Також позивач зазначає, що 18.09.2006 року вона пройшла огляд експертною комісією, за результатами якого їй встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 15% внаслідок професійного захворювання безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування. Таким чином, у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач втратила працездатність, наслідком професійного захворювання являється фізичний біль, необхідність проходження лікування. Внаслідок вказаного ушкодження здоров`я порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, вона позбавлена можливості реалізовувати свої бажання. Значні страждання позивачу завдають розуміння безстроковості вимушених негативних змін в її житті, що пов`язані з ушкодженням здоров`я. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на свою користь 90 000,00 гривень, без урахування утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів за спричинену моральну шкоду в зв`язку з втратою здоров`я на виробництві.

У судове засідання представник позивача - адвокат Меланчук І.В. не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Разом з цим, відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивач під час прийняття на роботу до комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» був ознайомлений із картою умов праці. При цьому, комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» було забезпечено дотримання прав позивача на охорону праці у шкідливих умовах, шляхом забезпечення спецодягом, спецвзуттям, санітарно-побутовими приміщеннями, тощо. Позивач отримував пільги та компенсації, додаткову оплачувану відпустку, мав пільговий стаж. Позивач свідомо, розуміючи наявність на його робочому місці шкідливих виробничих факторів, прийняв рішення працювати на підприємстві і не змінював професію протягом багатьох років, хоча мав таку можливість. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на висновок МСЕК серії ДНА-02 №012966, яким їй було встановлено 15% втрати професійної працездатності, групу інвалідності не встановлено, що свідчить про те, що позивач може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт або зі зменшенням обсягу виконуваної роботи. Вина відповідача в завданні моральної шкоди позивачу не доведена. Зазначену позивачем суму на відшкодування моральної шкоди вважає завищеною та такою, що не відповідає завданій моральній шкоді. Крім того, представник відповідача наполягав на залученні в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, у зв`язку з тим, що на момент втрати працездатності позивача, діяв Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а отже саме на Фонд було покладено зобов`язання у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що в питанні відшкодування моральної шкоди позивачу покладається на розсуд суду.

Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, КЗпП України та Законом України «Про охорону праці».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.10.2001 по 27.07.2006 працювала на посаді апаратника хімводоочищення комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», і була звільнена з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

Під час виконання покладених на позивача трудових обов`язків у вказаний період, внаслідок шкідливого впливу на організм підвищених параметрів шуму, у позивача виникло професійне захворювання «нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху)». Професійне захворювання було встановлене на підставі даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №2/2-702 від 19.04.2006, виданої Центрально-Міською районною санітарно-епідеміологічною станцією м. Кривого Рогу, та Доповненням до санітарно-гігієнічною характеристики умов праці ОСОБА_1 №2/2-1140 від 27.06.2006, в яких зазначено, що позивач працювала в умовах підвищених параметрів виробничого шуму.

За фактом професійного захворювання було проведено розслідування, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.07.2006, де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача, позивач виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня шуму (90-95 дБА, при гранично-допустимому рівні 80 дБА).

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, позивач 18.09.2006 пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого їй встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 15%, без встановлення групи інвалідності з 11.09.2006 та безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії ДНА-02 №012966.

Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема виписними епікризами, з яких вбачається що вона неодноразово проходила лікування в закладах охорони здоров`я з діагнозом зазначеним вище.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа».

Відносно покладення обов`язку на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров`я або в разі його смерті, суд дійшов наступних висновків.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. При цьому, право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Необхідно зазначити, що якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто в період з 01.04.2001 року до 31 грудня 2005 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц та в Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 року справі № 132/3235/16-ц.

Отже, зважаючи на вказане, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача, ОСОБА_1 , з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 18 вересня 2006 року, а тому відшкодування моральної шкоди позивачу повинно проводитись не за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 15%, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача змінилися умови життя, вона змушена постійно проходити лікування, яке не дає покращення в стані здоров`я.

Вирішуючи спір між даними сторонами, застосуванню підлягає ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, суд враховує період роботи позивача на підприємстві відповідача протягом 4 років 9 місяців в шкідливих умовах, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням без встановлення групи інвалідності безстроково, що вказує на неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача, виходячи з цих обставин, суд, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 20 000,00 гривень.

При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 908 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», ст. ст. 12, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприє мства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнути з комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на користь держави судові витрати в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

1) позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації:

АДРЕСА_1 ) відповідач: Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» місцезнаходження: 50000, провулок Дежньова, буд. 9, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл., .

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О. Кузнецов