провадження №2/566/163/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року смт. Млинів Рівненської області

Млинівський районний суд Рівненської області

в складі: одноособово головуючої судді Лободзінського А.С.;

при секретарі судового засідання Камінській О.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Солтисюка А.П., відповідача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Шумського Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Млинів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації 1/2 частини вартості транспортного засобу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

- визнати придбаний за час шлюбу автомобіль марки " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 в сумі 54 750 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в період з 15.11.2013 р. по 23.10.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час перебування у шлюбі 03.12.2014 року ними, як подружжям, було придбано транспортний засіб марки " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 , який в силу ст.60 СК України вважає їх спільною сумісною власністю. В червні 2020 року їй стало відомо, що 01.03.2017 року ОСОБА_2 продав вказаний автомобіль своєму батьку ОСОБА_3 без її згоди, ринкова вартість якого становить 109 500 гривень. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки вищевказаний автомобіль відповідачем було продано без її згоди і кошти від його продажу не використані в інтересах сім"ї, то згідно положень ст. ст.65,69 СК України, в порядку поділу майна подружжя, просить стягнути на її користь 1/2 компенсації його вартості у сумі 54 750 гривень.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечуючи проти позову, посилався на те, що дійсно під час шлюбу з позивачем ОСОБА_1 придбали у спільну сумісну власність подружжя автомобіль " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 . Проте, вказаний автомоібль був відчужений ним 01.03.2017 року за згодою ОСОБА_1 в інтересах сім"ї, оскільки на той час дружина не працювала і сім"я потребувала коштів на забезпечення матеріальних потреб позивачки та спільної з нею дочки ОСОБА_4 . Кошти від продажу автомобіля були витрачені для придбання нових меблів, частину з яких, позивач після припинення спільного проживання забрала собі, мобільний телефон для позивачки, продуктів харчування та забезпечення інших побутових потреб сім"ї, оскільки вони проживали однією сім"єю до серпня 2019 року. Відтак відповідач стверджує, що з наведених вище підстав позов до задоволення не підлягає. Крім цього, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій стверджує, що позивачу було відомо про те, що автомобіль був проданий 01.03.2017 року, а відтак перебіг трьохрічного строку позовної давності закінчився 01.03.2020 року.

У відповіді на відзив позивачка заперечувала твердження відповідача про те, що їй було відомо про продаж спірного автомобіля, а також про те, що вони проживали спільно однією сім"єю до серпня 2019 року та кошти від реалізації автомобіля були витрачені на потреби сім"ї. Зазначила, що відповідач намагається такими твердженнями ввести суд в оману. На спростування таких тверджень покликається на те, що починаючи з серпня 2018 року спільно з відповідачем не проживає, що підтвердив і сам відповідач у іншому позові до неї про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Також покликається на те, що після продажу відповідачем автомобіля, на ньому не змінювались реєстраційні номери, відповідач продовжував користуватися даним автомобілем, а відтак, вона не здогадувалась про те, що 01.03.2017 року відповідач продав автомобіль своєму батьку.

На підтвердження зазначених обставин покликається на позовну заяву відповідача про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у іншій справі, в якій наведені конкретні обставини періоду їхнього проживання, а також на показання свідків, яких просила допитати в ході судового розгляду.

Заперечуючи проти відповіді на відзив, ОСОБА_2 вказав, що помилився щодо дати припинення спільного проживання з позивачкою та наполягав на своїх твердженнях про те, що рішення про продаж автомобіля приймалось спільно з позивачкою ОСОБА_1 .. На підтвердження обставин, на які покликався відповідач, просив допитати в якості свідка ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення сторін, з"ясувавши зміст поданих сторонами відзиву на позов, відповіді на відзив, пояснень до відповіді на відзив, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з нижче наведеного.

Так, допитана в якості свідка ОСОБА_5 , яка є матір"ю позивачки, підтвердила, що спірним автомобілем відповідач ОСОБА_2 користувався з моменту його придбання сторонами по справі під час шлюбу, приблизно з 2015 р. і до 2020 року, оскільки неодноразово приїздив ним, відвідуючи спільну з ОСОБА_1 дочку за місцем проживання свідка. Також свідок суду показала, що під час шлюбу з ОСОБА_2 її дочка ОСОБА_1 не висловлювала намірів продати автомобіль, хоча з дочкою у них довірливі відносини. Їй не відомо, щоб сім"я її дочки здійснювала будь-які дороговартісні покупки у 2017 році та після цього.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 , який є батьком відповідача, суду показав, що дійсно у 2017 році придбав спірний автомобіль у свого сина за 4000 доларів США та здійснив переєстрацію права власності на автомобіль на своє ім"я в реєстраційному центрі МВС. При цьому свідок стверджує, що кошти за автомобіль передав відповідачу в березні 2017 року у нього в квартирі у присутності позивачки ОСОБА_1 .. Син перерахував кошти, після чого позивач ОСОБА_1 ( на той час невістка) взяла кошти і вийшла у іншу кімнату. Разом з тим, свідок підтвердив, що будь-якого спілкування ( домовленості) з приводу купівлі-продажу автомобіля, у нього з позивачкою ОСОБА_1 не було, а всі перемовини про укладення договору купівлі-продажу автомобіля та досягнення згоди по всіх його умовах, в тому числі, щодо ціни договору, проводив з сином - відповідачем ОСОБА_2 .. Свідок суду також показав, що після перереєстрації автомобіля в сервісному центрі на його ім"я, син ОСОБА_4 продовжував користуватися ним у власних потребах з його згоди.

За правилом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вирішуючи спір між сторонами у даній справі, суд виходить з положень вищенаведених норм процесуального закону про те, чи доведено кожною зі сторін відповідними засобами доказування ті обставини, на які вони покликаються, як на підставу свої вимог і заперечень.

Аналіз показань допитаних в суді свідків та поданих сторонми письмових доказів, досліджених у ході судового розгляду, дає підстави суду дійти висновку про наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, що в період з 15.11.2013 року по 23.10.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується документально і визнається сторонами по справі. ( а.с. 5)

Під час шлюбу 03.12.2014 року сторони придбали транспортний засіб марки " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім"я ОСОБА_2 , що підтверджується документально. ( а.с.7)

Отже, у відповідності до ст.60 СК України вказаний транспортний засіб є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

В подальшому 01.03.2017 року вказаний транспортний засіб був відчужений відповідачем ОСОБА_2 своєму батьку ОСОБА_3 , що також не оспорюється сторонами по справі і підтверджується документально. Відчуження відбулось за договором, укладенм в ТСЦ і, як визнають сторони по справі, вказаний договір був оплатний, ціна договору еквівалентна 4000 доларам США. ( а.с. 7,8). При цьому, як видно із відповіді на запит адвоката- представника позивача, про цей факт позивачу стало відомо 02.06.2020 року, що має значення для вирішення питання про застосування строків позовної давності.

Отже, судом достовірно встановлено, що придбаний за час шлюбу сторонами спірний автомобіль є об"єктом права спільної сумісної власності продружжя і був проданий одним із подружжя відповідачем ОСОБА_2 своєму батьку ОСОБА_3 за грошові кошти, еквівалент яких становить - 4000 доларів США.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Отже, вищезазначені положення закону вказують на те, що відчуження одним із подружжя спільного сумісного майна презюмується, як таке, що здійснене за згодою іншого з подружжя.

Разом з тим, позивач в даному позові не заявляє вимоги про визнання договору купівлі-продажу автомобіля, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, недійсним, хоча й зазначає, що згоди на відчуження автомобіля не давала. Водночас позивач, реалізовуючи своє право на поділ спільного майна подружжя, заявляє вимогу про стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля, посилаючись на те, що кошти, отримані від його продажу не були використані в інтересах сім"ї.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, вирішуючи спір в межах заявлених позивачем позовних вимог і доводів сторін про те, чи є можливим поділ автомобіля, і чи був правочин з купівлі-продажу транспортного засобу, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, вчинений за згодою другого з подружжя та в інтересах сім"ї, суд враховує наступне.

Так, відповідачем ОСОБА_2 не подано до суду жодного належного, допустимого і достовірного доказу на підтвердження наведених у відзиві обставин про наявність згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобіля та витрачання коштів від його продажу на придбання нових меблів, частину з яких, позивач після припинення спільного проживання забрала собі, мобільного телефона для позивачки, продуктів харчування та забезпечення інших побутових потреб сім"ї, оскільки вони проживали однією сім"єю до серпня 2019 року.

Зокрема, вказані обставини не підтверджуються документально, оскільки відповідачем до відзиву додано лише товарний чек на суму 4499 гривень про оплату вартості мобільного пристрою, однак доказів про його власника чи користувача, суду не надано, а відтак не доведено, що вказаний пристрій був придбаний за кошти від продажу спірного автомобіля та для потреб позивачки, як про це зазначено у відзиві. Будь-яких доказів щодо придбання іншого майна, до суду не подано.

Показання допитаних в суді свідків, доказового значення для виріщення питання про витрачання коштів від продажу автомобіля в інтересаї сім"ї не мають, оскільки свідкам невідомі обставини їх використання, якщо такі й мали місце. Разом з тим, показаннями свідків не підтверджується та обставина, що позивач знала про наміри відповідача продати автомобіль і, що давала на це згоду. Це слідує з показань свідка ОСОБА_3 , який повідомив суду, що з позивачкою ОСОБА_1 будь-яких розмов, чи домовленостей щодо укладення договору купівлі-продажу автомоібля, не вів, оскільки пропозицію щодо купівлі-продажу автомобіля та всі істотні умови згаданого правочину узгоджував виключно з сином. Свідок висловив лише свою суб"єктивну думку про те, що позивач мала б знати про такі обставини, оскільки, як стверджує, кошти за автомобіль передавав сину ОСОБА_2 у її присутності

Відповідно до ч.ч 3,4 ст. 208 ЦПК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У своїх поясненнях, а також заявах по суті справи (відзиві) сторони вказували на те, що під час шлюбу доходи сім"ї були незначними, однак в певній мірі забезпечували потреби сім"ї. Відповідач , проте, стверджував, що цих доходів було недостатньо для зебезпечення усіх потреб сім"ї, оскільки на той час дружина не працювала і сім"я потребувала коштів на забезпечення матеріальних потреб позивачки та спільної з нею дочки ОСОБА_4 , у зв"язку з чим, і було прийнято рішення про продаж автомобіля.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оскільки доходи подружжя не покривали усіх потреб сім"ї, то автомобіль, який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, для сім"ї був цінним майном, що й має вирішальне значення.

Відтак, за правилами ст. 206 ЦК України ст.65 СК України, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля укладався у письмовій формі, а автомобіль є цінним майном, то і згода позивача ОСОБА_1 на його укладення мала б бути відображена письмово.

Оскільки така письмова згода відсутня і докумантального підтвердження її існування суду не надано, то показання свідка ОСОБА_3 , в частині, де він висловлює свою суб"єктивну думку, про те, що позивач мала б знати, що кошти ним передаються в рахунок оплати вартості автомібля, суд відхиляє.

Водночас переконливими є аргументи позивача, наведені у відповіді на відзив про недостовірність вищезазначених відповідачем обставин щодо витрачання коштів в інтересах сім"ї, оскільки, як видно зі змісту поданої ОСОБА_2 позовної заяви у іншій цивільній справі, спільне проживання сторони припинили ще з серпня 2018 року, а не влітку 2019 року. Також переконливими є доводи позивача про те, що вона не знала і не здогадувалася про те, що автомобіль був проданий її чоловіком своєму батькові ОСОБА_3 , так-як на автомобілі після перереєстрації права власності на нового власника у сервісному центрі, залишились ті ж самі номерні знаки, а відповідач ОСОБА_2 продовжував користуватися автомобілем до 2020 року, що й підтвердили у суді допитані в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ..

Відтак посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що кошти від продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім"ї, є недоведеними.

Згідно з положеннями ст.ст. 21, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ст.ст. 355, 356 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилом ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В Постанові Верховного Суду від 05.10.2020 року у цивільній справі № 537/78/19 викладено правову позицію, яка полягає у наступному.

Так, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11" Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частини другої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз"яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюєтьс розподіл майнових прав і обов"язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

При цьому, суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, з врахуванням вище наведеного, суд прийшов до висновку, що кошти отримані ОСОБА_2 від продажу спірного транспортного засобу, були використані не в інтересах сім"ї, хоча й відносяться до об"єктів права спільної сумісної власності подружжя і мають бути враховані, як вартість спільного майна подружжя при його поділі..

Як підтверджується дослідженим в суді висновком суб"єкта оціночної діяльності ТОВ " Волинь -експерт" ринкова вартість транспортного засобу автомобіля " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 в межах маркетингового періоду становить 109 500 гривень.

З урахуванням вище наведеного, встановивши, що спірний автомобіль є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем ОСОБА_1 без згоди позивача як іншого із подружжя, а кошти від його продажу не були використані на потреби сім"ї, суд приходить до висновку, що, в порядку поділу вказаного майна між сторонами по справі, з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 ринкової вартості транспортного засобу автомобіля " Форд Транзіт Конект 1753" д.н. НОМЕР_1 , що становить 54 750 гривень. Отже, суд прийшов до висновку, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження обставини, які є підставою позовних вимог, у зв"язку з чим, позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог, суд враховує, що згідно ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, шлюб між сторонами по справі було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області 23 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2019 року.

Позовна заява ОСОБА_1 була подана 09.09.2020. А про порушення свого права спільної сумісної власності на спірний автомобіль ОСОБА_1 дізналася 02.06.2020 року із письмової відповіді на запит адвоката- представника позивача, про що зазначено вище. Таким чином, позивачем не пропущено строки позовної давності, у зв"язку з чим, заяву відповідача про застосування цих строків суд відхиляє.

На підставі ст.ст. 21, 41 Конституції України, ст.ст.16, 208, 319, 355,368,369 ЦК України, ст.ст.60,61,63,65, 69,70,71 СК України, керуючись ст.ст. ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації 1/2 частини вартості транспортного засобу - задовольнити.

Визнати придбаний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за час шлюбу, автомобіль марки "Ford Transit Connect 1753", державний номер НОМЕР_1 - спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки "Ford Transit Connect 1753", державний номер НОМЕР_1 в сумі 54750 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок, сплаченого нею судового збору.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з розгляду цивільних справ Рівненського апеляційного суду через Млинівський районний суд шляхом подання в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне судове рішення виготовлено 24 вересня 2021 року.

Суддя: