КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року

м. Київ

справа №760/14618/20

провадження № 22-ц/824/13127/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне підприємство «Дент-Юніверсал»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у складі судді Оксюти Т.Г.

у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Дент-Юніверсал» про стягнення заробітної плати, зміну формулювання причин звільнення та стягнення середньомісячного заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заробітної плати, зміну формулювання причин звільнення та стягнення середньомісячного заробітку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 07 квітня 2020 року через допущення численних істотних порушень роботодавцем ПП «Дент-Юніверсал» її трудових прав вона була вимушена написати та подати роботодавцеві заяву про звільнення з формулюванням та з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: грубим порушенням та не виконанням підприємством законодавства про працю.

Стверджувала, що 07 квітня 2020 року була прийнята заява позивача, розглянута та задоволена, однак звільнення позивача з роботи відбулося фактично з інших підстав, із зазначенням іншого формулювання причин звільнення, а саме в трудовій книжці вказано звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, наказ №42 від 07 квітня 2020 року.

Зауважувала, що заяву на звільнення за власним бажанням позивач не подавала, а отже звільнення, на думку позивача, відбулося безпідставно та відбулась самовільна, протиправна та необґрунтована зміна підстав формулювання причин звільнення.

Зазначала, що 07 квітня 2020 року з нею розрахунок проведено не було.

08 квітня 2020 року відповідачем було перераховано на банківську картку позивача 5 641,77 грн.

09 квітня 2020 року позивачу видано трудову книжку, копію наказу про звільнення та довідку. Тобто, 09 квітня 2020 року є фактичною датою звільнення позивача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що роботодавець не вправі самостійно змінювати підставу розірвання трудового договору з ч. 3 ст. 38 на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Вказує, що ОСОБА_1 , написавши 07 квітня 2020 року заяву про звільнення з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, обґрунтувавши її та подавши роботодавцеві, мала бути звільненою відповідачем за ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. При цьому, відповідач мав звільнити працівника в обумовлений в заяві строк, видати трудову книжку, провести остаточний розрахунок з працівником, а також виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України.

Зазначає, що перебування ОСОБА_1 на роботі в робочі дні 1, 2, 3, 4, 5, 7 квітня 2020 року (6 робочих днів, 7 календарних днів), окрім фактичного перебування на роботі, безпосередньо підтверджується даними, внесеними до бухгалтерської звітності підприємства зі сплати ЄСВ, що були сформовані та подані до контролюючого органу у звітний період (квітень 2020 року).

Дані, що були подані підприємством, взяті до обліку контролюючим органом, відображені в даних Реєстру Пенсійного фонду України, що обліковуються за особою ОСОБА_1 .

Таким чином, уважає, що фактичне перебування її на роботі в робочі дні з 01 квітня по 07 квітня 2020 року включно та виконання нею свої трудових обов`язків протягом всього робочого дня 07 квітня 2020 року безпосередньо підтверджується відомостями, внесеними ОСОБА_1 до службової документації клініки, відмітками в журналі обліку кварцування №2, відмітками в журналі обліку кварцування АДРЕСА_1 , журналі обліку зберігання стерильних виробів медичного призначення Ультравіол, в яких ОСОБА_1 безпосередньо після проведення дезінфекції та стерилізації медичних інструментів проставляла свій підпис, дату та час.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів порушення ПП «Дент-Юніверсал» законодавства про працю та умов трудового договору.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу ПП «Дент-Юніверсал» від 31 травня 2018 року була прийнята на посаду асистента стоматолога.

07 квітня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення з 07 квітня 2020 року з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Наказом №42 від 07 квітня 2020 року ПП «Дент-Юніверсал» ОСОБА_1 звільнено з 07 квітня 2020 року з посади асистента-стоматолога за власним бажанням.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Відтак, позивач, заявляючи вимогу про зміну формулювання причин звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, має довести порушення відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивач працювала в ПП «Дент-Юніверсал» з 01 червня 2018 року до 07 квітня 2020 року, тобто 2 роки. Зауважень, скарг, пропозицій щодо заробітної плати, графіку, обсягу роботи, посадових обов`язків від неї не надходило, що свідчить про обізнаність та згоду позивача з умовами праці.

Згідно довідки ПП «Дент-Юніверсал» №1/04-2020 від 08 квітня 2020 року заробітна плата ОСОБА_1 за останні 12 місяців склала 52 876,26 грн.

Також установлено, що позивач 07 квітня 2020 року була відсутня на робочому місці, про що був складений акт фіксації порушень трудової дисципліни №07-08-20 від 07 квітня 2020 року і відмовилась від отримання трудової книжки, про що було складено акт про відмову в отриманні трудової книжки від 07 квітня 2020 року №07-08.20.

08 квітня 2020 року відповідачем було перераховано банківську картку ОСОБА_1 5 641,77 грн.

Отже, у квітні 2020 року ОСОБА_1 пропрацювала один день, за цей день їй була нарахована заробітна плата та виплачена у строки передбачені ст.116 КЗпП України разом з компенсацією за відпустку, що підтверджується відомістю про виплачену заробітну плату за період з 01 червня 2018 року по 01 березня 2020 року.

Відповідач ПП «Дент-Юніверсал» пропонував ОСОБА_1 прибути 08 квітня 2020 року та забрати трудову книжку, що підтверджується листом №0121 від 08 квітня 2020 року.

Однак, у запропонований відповідачем день позивач не прибула для отримання трудової книжки та отримала її 09 квітня 2020 року.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, до своєї позовної заяви ОСОБА_1 не долучила жодних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається у позовній заяві як на підтвердження порушення відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору.

Окрім того, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення, ОСОБА_1 не просила поновити її на роботі, а отже вимога про зміну формулювання причин звільнення без поновлення на роботі є безпідставною, також як і вимоги про стягнення заробітної плати та середньомісячного заробітку, як похідні.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 обрано невірний та неефективний спосіб захисту, а також не підтверджено порушення ПП «Дент-Юніверсал» законодавства про працю та умов трудового договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з підстав непогодження позивачем з ухваленим місцевим судом рішенням.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «21» вересня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик