ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1460/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2020 року (суддя Стефанишин С.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу 25000 грн., 11411.11 грн. процентів за договором позики, 2921.91 грн. - 3% річних, 17004.32 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 56824,54 грн. заборгованості за договором позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1605,79 коп. заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних та інфляційних нарахувань.

Вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого порушено норми як матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в 2012 році ним передано ОСОБА_2 кошти в розмірі 300 доларів США (еквівалентно 2415 грн.), що підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_3 в приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Побережної І.М., оскільки останній працює за кордоном та з`явитись до суду не може, про що складено відповідну заяву, яку підписано ним особисто та зареєстровано в реєстрі за №1092, в квітні 2013 року 2000 грн. та в травні 2013 року 1000 грн.

Вказує, що на прохання позивача ним передано нарізну рушницю «Тигр» в комплекті з прицілом ПСОП і патронів до неї в кількості 46 штук ОСОБА_4 , яка була оцінена у 18250 грн. Передача даної рушниці відбулась через ОСОБА_4 в зв`язку з тим, що останній мав право на її носіння та зберігання.

Звертає увагу, що судом першої інстанції невірно нараховано проценти за договором позики, 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційні витрати, оскільки нарахування проводилось за період з 07.11.2011 року по 30.09.2015 року, а позовну заяву подано в липні 2014 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без зміни, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що між сторонами 20.07.2011 року було укладено договір позики грошей на суму 25000 грн., в письмовій формі, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи (а.с.19). Позивач обов`язок передачі грошей за договором виконала, тоді як відповідачем не виконано добровільно свого обов`язку із повернення в установлений між сторонами строк (до 6.11.2011 року) суми боргу.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики на суму 25000 грн., за яким позичальник зобов`язався повернути позику, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання.

З таким висновком Хмельницький апеляційний суд погоджується частково.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргову розписку чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

З розписки від 20.07.2011 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 25000 грн. та зобов`язувався повернути до 6.11.2011 року.

Вказаний договір позики у вигляді розписки ОСОБА_1 від 20.07.2011 року, за якою позичальник зобов`язався повернути борг до 6.11.2011 року, недійсним у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 березня 2020 року у справі № 355/1301/18.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань за розпискою від 20.07.2011 року.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки позику позивачу не повернув, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на пояснення свідків про повернення частини позики та розписку іншої особи не позивача про прийняття нарізної рушниці та патронів в якості повернення боргу, судом правомірно не прийняті до уваги. Належним доказом повернення боргу є розписка кредитора.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції невірно нараховано 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційні витрати, оскільки нарахування проводилось за період з 07.11.2011 року по 30.09.2015 року, а позовну заяву подано в липні 2014 року, колегія суддів не може визнати обґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Така ж правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верхового Суду у справі від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Отже, у зв`язку з невиконанням зобов`язань, у позивача виникло право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, яка була обумовлена договором позики, 3% річних за весь час прострочення, інфляційних нарахувань, оскільки зобов`язання ОСОБА_1 про повернення позивачу суми боргу підтверджується наявною у ОСОБА_2 оригіналу письмової розписки, яка долучена до матеріалів справи, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав.

Правильність розрахунку позивача суми трьох відсотків річних та інфляційних витрат відповідачем не спростовано.

Між тим, рішення суду в частині стягнення процентів за договором позики є необґрунтованим.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного суду у справі № 444/9519/12, зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.

Позивач просив стягнути проценти за користування договором з 6 листопада 2011 року.

Оскільки, умовами договору позики кінцевим строком повернення позики визначено 11 листопада 2011 року, нарахування процентів за користування позикою після закінчення строку, на який її надано, не відповідає законодавству.

З огляду на неправомірність нарахування позикодавцем процентів за користування позикою після 11 листопада 2011 року, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування позикою підлягає скасуванню, з відмовою в задоволенні позову в цій частині.

В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2020 року в частині стягнення процентів за користування позиковими коштами в розмірі 11411 грн. 11 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позиковими коштами в розмірі 11411 грн. 11 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 21 вересня 2021 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк