Справа № 401/1377/21
Провадження № 2/401/753/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року місто Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючий суддя - Андріянова С.М.

за участю секретаря судового засідання Федоренко О.В.

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Світловодському міськрайонному суді Кіровоградської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , де третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору є Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд з України дитини без згоди та супроводу батька до повноліття дитини.

В обґрунтуванні позову посилається на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 03.10.2015 року по 12.09.2017 року. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу вони з відповідачем проживали по АДРЕСА_1 , яка належить родичам відповідача. Сімейні відносини не склалися і в лютому 2017 року позивач з дитиною переїхала до квартири своїх батьків за адресою своєї реєстрації, де до теперішнього часу вона проживає з дитиною. Оскільки, відповідач не надавав матеріальної допомоги та не брав участь у вихованні дитини, в червні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, про що Світловодським міськрайонним судом було ухвалено відповідне рішення. Але не зважаючи на рішення суду відповідач аліменти не сплачує, заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з червня 2018 року по березень 2021 року складає 55372,65 грн. Отже, з лютого 2017 року відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя та взагалі до дитини не з`являється. Вказує на те, що тривалий час її батьки проживають в Польщі, де працюють та орендують квартиру. Позивач з дитиною, проживаючи в квартирі своїх батьків, та не отримуючи аліменти від відповідача, не може самостійно забезпечити всі потреби дитини, оскільки не вистачає коштів. Вона ніде не працює, оскільки немає з ким залишити дитину, живе за кошти надані її батьками. В жовтні 2018 року вона отримала закордонний паспорт на дитину, а в лютому 2019 року на себе, та хотіла виїхати в Польщу до своїх батьків для того, щоб там проживати разом з ними. Але як з`ясувалося пізніше, для того, щоб вона могла виїхати з дитиною за кордон необхідна згода батька дитини. Оскільки, з лютого 2017 року вона не підтримує зв`язку з відповідачем та в неї не має відомостей щодо його місця перебування, вона вимушена була звернутися до служби у справах дітей виконавчого комітету Світловодської міської ради із заявою про надання дозволу для виїзду за межі України. 19 червня 2019 року рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради №416 затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 для її виїзду за межі України. Так як вказане рішення діє лише протягом року, тому 23.07.2019 року позивач разом з дитиною поїхала до своїх батьків у Польщу, щоб знайти собі роботу, та 02.08.2019 року повернулася знову до м.Світловодськ. Наразі позивач, обговоривши ситуацію з батьками, прийняла остаточне рішення переїхати до батьків у Польщу, але їй доведеться щорічно повертатися до України для оформлення нового дозволу. Дозвіл на виїзд з дитиною за кордон отримати від відповідача вона не має можливості, а тому вона вимушена звернутися до суду із даним позовом, який подано саме в інтересах дитини.

Ухвалою суду від 09 червня 2021 року вирішено відкрити провадження у справі, справу розглядати у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позов.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом передбаченим ст.178 ЦПК України, відзив до суду не подав.

Ухвалою від 16 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за останнім відомим місцем реєстрації та через оголошення про виклик, опубліковане на офіційному веб-порталі судової влади України. В порядку ст.128 ЦПК України відповідач є належним чином повідомлений. Причини неявки суду невідомі. Заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Світловодської міської ради Колодяжна В.Д. в судовому засіданні пояснила, що вимоги позивача є обґрунтованими та орган опіки та піклування не заперечує щодо їх задоволення.

Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_5 та відповідач, ОСОБА_3 , з 03 жовтня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 вересня 2017 рок було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач відновила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ». (а.с.11)

Сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13 квітня 2018 року. (а.с.12)

ОСОБА_1 та її малолітня дочка ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання особи від 02 липня 2019 року №4009, та від 22 травня 2018 року №1320. (а.с.13,14)

Згідно розрахунку державного виконавця Світловодського МРВ ДВС від 13 квітня 2021 року, загальна сума заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини станом на 01 квітня 2021 року становить 55372,65 грн. (а.с.15)

19 червня 2019 року рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради №416 затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 для її виїзду за межі України. (а.с.19)

На підставі вищезазначеного рішення, ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 виїжджала за межі України, а саме з 23 липня 2019 року по 02 серпня 2019 року перебувала у Польщі, що підтверджується копіями паспортів громадянина України для виїзду за кордон. (а.с.17,18)

Згідно заяви ОСОБА_7 , що посвідчена 28 липня 2021 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Соломоненко Л.В., ОСОБА_7 тимчасово проживає та офіційно працевлаштована на території Республіки Польща, маючи постійну роботу та дохід, своєю заявою гарантує місце проживання та фінансування всіх витрат своєї онуки ОСОБА_4 , на весь термін її перебування в Республіці Польща.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПКУкраїни).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина 3 статті 51 Конституції України).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України врегульовано Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила), а також ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Правил, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), яка вирішила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6?15цс17. Розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема, Сімейного кодексу України, ВСУ вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Вказана позиція підтримана подальшими рішення Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Так, позовними вимогами позивача є надання дозволу на виїзд з України дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 до повноліття дитини.

З урахуванням зазначеного, та приймаючи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 не зазначила конкретної держави, часу (періоду), мети, місця перебування, де буде мешкати в цей період дитина та доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, тому виключається можливість встановити обов`язкові обставини при розгляді даної справи, а саме, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Суд зауважує, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки (відпочинок, лікування, навчання, проживання) та період поїздки, а надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Доводи позивача, що виїзд за кордон необхідний з урахуванням найкращих інтересів дітей, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

При цьому, судом не встановлено та не доведено позивачем, що відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини в добровільному порядку. Докази того, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України відсутні, як і докази того, що відповідач ухиляється від надання такого дозволу.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог, всі понесені ним судові витрати на оплату судового збору відносяться за його рахунок та не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , де третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору є Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька повністю, за безпідставністю вимог.

Судові витрати у справі віднести за рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення Світловодського міськрайонного суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не були вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_2 виданий 08 липня 2019 року органом 3531, ідентифікаційний код НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Світловодським МРВ УМВС України в Кіровоградській області 27 січня 2006 року, ідентифікаційний код НОМЕР_5 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Світловодської міської ради (юридична адреса: вул.Героїв України, 14, м.Світловодськ Кіровоградської області, ).

Головуючий суддя С.М. Андріянова