Провадження №22-ц/812/1408/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 вересня 2021 року м. Миколаїв

справа № 489/1241/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів, третя особа: Подільський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за апеляційною скаргою Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 травня 2021 року під головуванням судді Коваленка І.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Державне підприємство «Сервісно-видавничий центр» (далі ДП «СВЦ») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів.

Позивач зазначав, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.07.2020 року у справі № 489/3510/19 визнано неправомірним та скасовано наказ ДП «СВЦ» від 06.06.2019 № 71-п про звільнення ОСОБА_1 з посади та поновлено останнього на посаді директора філії ДП «СВЦ» у Миколаївській області; стягнуто з ДП «СВЦ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 07.06.2019 по 07.07.2020 в розмірі 110948 грн 40 коп. (без утримання прибуткового податку з громадян і інших обов`язкових платежів) та 3000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; вирішено питання розподілу судових витрат. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

30.09.2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63044563 у зв`язку з перерахуванням ДП «СВЦ» боргу у розмірі 113948 грн 40 коп. на користь стягувача.

Посилаючись на те, що стягнута за рішенням суду сума включає в себе податок на доходи фізичних осіб - 19970 грн 71 коп. та військовий збір -1664грн23коп., які ДП «СВЦ» як податковий агент відповідно до ст. 168 ПК України повинен був сплатити за рахунок коштів ОСОБА_1 , що було присуджено за рішенням суду, позивач на підставі ст. 1212, 1213 ЦК України просив суд стягнути з відповідача надмірно отримані кошти у розмірі 21 634 грн 94 коп.

Відповідач надав відзив на позов, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначив, що позивач не вказав в чому полягає порушення ним прав та охоронюваних законом інтересів ДП «СВЦ», а також те, що після 30.06.2019 року позивач не здійснював нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску за працівника ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України від 06.04.2021 року, відповідно у даній ситуації це власне волевиявлення позивача під час прийняття ним рішення щодо здійснення будь-яких платежів на користь третіх осіб, оскільки відповідач не уповноважував ДП «СВЦ» вчиняти будь-які дії.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «СВЦ», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково, безпідставно застосував при розгляді спору ст. 1215 ЦК України, тоді як виконання рішення відбулося в примусовому порядку і цей факт не заперечується учасниками справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Подільський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зазначав, що під час примусового виконання виконавчого листа №489/3510/19 про стягнення з ДП «СВЦ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, виконавець діяла в межах наданих повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.07.2020 року у справі № 489/3520/19, залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 01.10.2020 року та постановою Верховного Суду від 09.04.2021 року, визнано неправомірним та скасовано наказ ДП "СВЦ" від 06.06.2019 № 71-п про звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії ДП "СВЦ" у Миколаївській області за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно пункту 1 частини першої статі 41 КЗпП України та поновлено ОСОБА_1 на посаді; стягнуто з ДП СВЦ" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 07.06.2019 по 07.07.2020 в розмірі 110948,40 грн. (без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів) та 3000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також вирішено питання розподілу судових витрат. Виданий на підставі цього рішення виконавчий лист в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди було пред`явлено до виконання до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), державним виконавцем якого було відкрито виконавче провадження за № 63044563.

30.09.2020 року державним виконавцем винесено постанову про закриття виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження" у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення. Зі змісту постанови вбачається, що сума у розмірі 113948,40 грн. перераховано на рахунок стягувача.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

На підтвердження безпідставності отримання відповідачем коштів, які позивач просить стягнути, останній вказує, що стягнутий рішенням середній заробіток за період вимушеного прогулу з 07.06.2019 по 07.07.2020 в розмірі 110948 грн 40 коп. був визначений судом без утримання прибуткового податку з громадян і інших обов`язкових платежів, а тому включає в себе податок на доходи фізичних осіб в розмірі 19970,71 грн. та військовий збір - 1664,23 грн., разом - 21 634грн94коп., які повинні бути сплачені до бюджету работодавцем ДП «СВЦ», що є податковим агентом працівника в розумінні податкового законодавства. Однак державною виконавчою службою ОСОБА_1 перерахована вся сума.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Як вбачається із матеріалів справи на виконання рішення суду ДП "СВЦ" перерахувало державній виконавчій службі всю суму стягнутого на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання платежів до бюджету.

При цьому, доказів про набуття ОСОБА_2 21634,94 грн. у результаті рахункової помилки позивача чи недобросовісності набувача матеріали справи не містять і на такі обставини сторони не посилаються.

Колегія суддів погоджується та вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що за таких обставин перерахування стягувачу ОСОБА_1 державним виконавцем всієї суми середнього заробітку без вирахування платежів до бюджету не є підставою для стягнення наведеної вище суми коштів з відповідача. При цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що в даному випадку ДП "СВЦ" повинно було надати державному виконавцю докази утримання із середнього заробітку суми коштів та їх перерахування до бюджету в якості відповідних податків і зборів, що прямо слідує з пункту 3 розділу ІІІ порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України, з системного аналізу яких слідує, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

З огляду на викладене, посилання апеляційної скарги на те, що судом не було враховано того, що спірні суми були сплачені позивачем в ході примусового виконання судового рішення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення цих сум з ОСОБА_1 на підставі ст. 12121 ЦК України.

За такого, не впливає на правильність висновків суду і той факт, що позивач в силу закону є податковим агентом свого працівника ОСОБА_1 та саме на ДП «СВЦ» як податкового агента законом був покладений обов`язок зі сплати податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів.

Отже, районний суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог ДП «СВЦ».

Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Висновки суду щодо відмови у задоволенні заявлених вимог не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07.10.2020 року у справі № 523/14396/19, 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними та не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Так як апеляційну скарги слід залишити без задоволення, то відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат згідно статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 21 вересня 2021 року