Дата документу 08.12.2021 Справа № 225/6570/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 225/6570/17Головуючий у 1-й інстанції Іваненко О.В.
Пр. № 22-ц/807/3254/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Торецького міського суду Донецької області із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1), який в подальшому було неодноразово уточнювала (остання редакція від 22.03.2021 року, т.с. 2 а.с. 2) та в якому просила: - визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; - визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; - визнати дійсним договір дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., внесений в реєстр під номером 4427.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що у жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку. Заявляючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, позивачка посилалася на те, що за договором купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, вона набула права власності і на земельну ділянку площею 600 кв. м, яка належала на праві власності продавцю і просила задовольнити вимоги на підставі статті 120 Земельного Кодексу України. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.03.2010 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010 року залишено в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 17.03.2010 року, в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційної інстанції, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу. Ухвалою від 20.04.2011 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 17.03.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010 року, а матеріали справи направив на новий розгляд до суду першої інстанції. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Мелітопольський міськрайонний суд Запорізькой області ухвалив рішення від 20.11.2012 року, та визнав права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року. Застосував положення статті 120 Земельного Кодексу України, але взяв до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована за станом на 10.11.2006 року. До спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні норми законодавства, чинні за станом на 10.11.2006 року. Позивачка ОСОБА_3 не надала суду жодного документа щодо укладання з ОСОБА_4 будь - яких правочинів щодо земельної ділянки, на якій знаходиться її житловий будинок. Будь - яких правочинів щодо земельної ділянки, на якій знаходиться цей будинок, між сторонами укладено не було. За таких обставин, незаконність рішення Мелітопольського міськрайоного суду Запорізькой області від 20.11.2012 року про визнання права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі- продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, - є доведеною, і має бути задоволена.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Скибу М.М. (т.с. 1 а.с. 8).

В автоматизованому порядку суддею ОСОБА_6 у цій справі замінено суддю Скибу М.М. у зв`язку із перебуванням у відрядженні останнього (т.с. 1 а.с. 10-11).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 12) відкрито провадження у цій справі.

В автоматизованому порядку суддею Качаленко Є.В. замінено суддю ОСОБА_6 у зв`язку із звільненням з посади останнього (т.с. 1 а.с. 46-47).

Ухвалою Торецького міського суду Донецької області від 23 квітня 2018 року (т.с. 1 а.с. 48-50), залишеною без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 12 липня 2018 року (т.с. 1 а.с. 85-88) вищезазначену справу передано за підсудністю до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Калугіну І.О. (т.с. 1 а.с. 96).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року (т.с. 1 а.с. 97) вищезазначену справу прийнято до провадження.

В автоматизованому порядку суддею Іваненко О.В. у цій справі замінено суддю Калугіну І.О. у цій справі у зв`язку із закінченням терміну повноважень останньої (т.с. 1 а.с. 124-125).

Ухвалою суду першої інстанції від 23 квітня 2019 року (т.с. 1 а.с. 126) вищезазначену справу прийнято до провадження, призначено до розгляду.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року (т.с. 2 а.с. 13-15) у задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 21) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 24).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 13 серпня 2021 року (т.с. 2 а.с. 25), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 26), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів ( в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів), крім того, суддя-доповідач перебувала у додатковій відпустці у жовтні 2021 року (а.с.47).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2021 року (т.с. 2 а.с. 40) апеляційну скаргу ОСОБА_1 від 25.09.2021 року (доповнення та зміни) на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року (т.с. 2 а.с. 21-22) у цій справі повернуто скаржникові.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час її розгляду апеляційним судом взагалі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 31, 42-43) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення …судді в інших справах…не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Судовими рішеннями є …рішення, постанови…(ст. 258 ч.1 ЦПК України).

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ЦК України, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у складі судді Баранова В. І. (т.с. 1 а.с. 210) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В., КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м. по АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О. та зареєстрований у реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме: право ОСОБА_3 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці площею 55,972 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_3 і розташований по АДРЕСА_1 , із внесенням плати у розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із площі цієї земельної ділянки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витраті у розмірі 549,20 грн. У задоволенні інших вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 21 жовтня 2020 року № 2-2585/11 (2-421/2012) (провадження №61-4749св20), касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 23 жовтня 2020 року № 2-2585/11 (2-421/2012) (провадження №61-4749св20), касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А. О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення постійного земельного сервітуту, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., про стягнення грошових сум - залишено без задоволення. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Обґрунтовуючи позов у цій справі ОСОБА_1 , фактично посилалась на свою незгоду із зазначеними судовими рішеннями, вказувала, що суди неправильно застосували норми права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд першої інстанції правильно у цій справі не мав права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначав таке.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за захистом свого особистого майнового права. Крім того, позивач неодноразово скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Також, з матеріалів цієї справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, в якому просила визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку. При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позовні вимоги не містять нормативно - правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року (справа № 2-421/12, т.с. 1 а.с. 210) були вирішенні питання щодо права власності на спірну земельну ділянку, а саме за ОСОБА_3 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_1 в позові на те, що при визнанні за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, судом було не вірно застосовано норми ЦК України та Земельного кодексу, та що при встановленні земельного сервітуту не був ще вирішений спір щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду вищевказаної справи 2-2585/11 (2-421/2012), рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти, установлені у яких, не підлягають доказуванню. Доводи позивачки щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи. Рішення суду набрало законної сили.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, не доведено, що рішеннями судів та сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь - яким чином порушуються права позивача. Взагалі, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться лише до незгоди з ухваленим судом рішення від 20.11.2012 року та намаганнями його переглянути.

Також, судом першої інстанції правильно не було прийнято до уваги заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, оскільки уточнена позовна заява ОСОБА_1 стосується прав третьої особи ОСОБА_3 .

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів порушення її прав, а тому позовні вимоги позивача у цій справі не підлягають задоволенню, оскільки не доведені допустимими і належними доказами.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу…повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Проте, ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що її вищезазначений спір із ОСОБА_3 з приводу земельної ділянки вже остаточно було вирішено судовими рішеннями судів Запорізької області, які вже набрали законної сили (т.с. 2 а.с. 48-66), продовжує подавати численні позови, у тому числі уточнюючі, з приводу цього спору, у тому числі як у цій справі, до суду вже іншої - Донецької області з порушенням вимог виключної підсудності та із залученнямнового відповідача - ОСОБА_2 (матері позивача - ст. 82 ч.1 ЦПК України, позов т.с. 1 а.с.1), з якою у неї (позивача) інтереси збігаються, та яка раніше в інших цивільних справах виступала позивачем чи другим позивачем разом із ОСОБА_1 .

Тому, суд першої інстанції правильно у цій справі в силу вимог ст. 206 ч. 4 ЦПК України, відмовив у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 у цій справі. Оскільки, це суперечить закону та порушує права третьої особи у цій справі - ОСОБА_3 , і розглянув дану справу по суті, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеного позову з урахуванням всіх уточнень у цій справі у повному обсязі.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Невирішення судом першої інстанції у цій справі по суті позовної заяви відповідача ОСОБА_2 (зустрічної) (ухвала Мелітопольского міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2021 року у справі ЄУН 937/1683/21) про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, яка набрала законної сили, копія т.с. 2 а.с. 67-71) не могло порушити і не порушило прав позивача ОСОБА_1 у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України оскаржуваним рішенням було вирішено питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю 2 групи довічно (посвідчення, копія т.с. 2 а.с. 22), в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 15.12.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.