Справа № 698/512/20
Провадження № 2/698/117/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 р. смт Катеринопіль

Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі

головуючого судді Баранова О.І.,

за участю секретаря Триліс Я.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника органу опіки та піклування Ярмоленко І.П.,

представника служби у справах дітей Ярмоленко І.П.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду у селищі Катеринопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області та Служба у справах дітей Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком,-

ВСТАНОВИВ:

04.08.2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до відповідача ОСОБА_3 (надалі - відповідач) з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що 16.10.2015 року між ним та відповідачем було укладено шлюб від якого сторони мають спільну малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що його одруження з відповідачем виявилося невдалим, внаслідок чого у квітні 2020 року вони припинили спільне проживання. При цьому у позові позивач зазначив, що відповідач разом із старшою дитиною від іншого шлюбу, переїхала у селище Єрки до власних батьків, а їх спільний син ОСОБА_4 залишився проживати з ним та батьками позивача. Позивач стверджує, що належним чином опікувався дитиною та не перешкоджав спілкуванню останньої з матір`ю. Однак, 14.07.2020 року під час чергового відвідування дитини відповідач силоміць забрала дитину і зникла у невідомому напрямку.

З огляду на добрі усталені зв`язки дитини з батьками позивача, в яких дитина перебувала від народження, наявність у позивача умов для утримання та розвитку дитини, відсутність аналогічних умов для виховання у відповідача, яка не має власного житла, позивач вважає, що проживання малолітньої разом з батьком відповідатиме інтересам дитини.

Крім того, позивач зазначає, що згідно висновку органу опіки та піклування від 31.07.2020 року № 239/01-42 на підставі аналізу умов проживання дитини вказаним органом зазначено про доцільність проживання дитини разом з батьком.

На підставі наведеного, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Ухвалою суду від 01.09.2020 року відповідно до вимог ч. 4 ст. 19 СК України до участі у розгляді залучено орган опіки та піклування Катеринопільської райдержадміністрації. Після реорганізації вказаного органу участь у справі як правонаступник прийняв представник органу опіки та піклування Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області. Також після реорганізації Служби у справах дітей Катеринопільської райдержадміністрації участь у справі прийняв представник Служби у справах дітей Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просять суд їх задовольнити з наведених у позові підстав. Крім того, ОСОБА_1 повідомив суду, що після звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, за його зверненням, орган місцевого самоврядування за місцем проживання дитини ухвалив рішення «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 ». Згідно вказаного рішення було встановлено дні та часи побачень позивача з дитиною, однак відповідач ухиляється від виконання вказаного рішення. Також підтвердив, повідомлені відповідачем та свідком ОСОБА_5 обставини про те, що перед фактичним припиненням шлюбу, навесні 2020 року, нетривалий час проживав спільно з відповідачем у АДРЕСА_1 та саме, звідти забрав до свого постійного місця проживання їх спільну малолітню дитину сина ОСОБА_4 .

В судовому засіданні відповідач, з мотивів здійснення належного догляду за дитиною з її боку, заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні через необґрунтованість. Зокрема, в обґрунтування заперечень відповідач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося через напружені відносини, які виникли між нею та родиною позивача під час спільного проживання з останньою. З метою збереження власної родини, навесні 2020 року разом з позивачем вони переїхали від батьків останнього до найманого житла, розташованого у АДРЕСА_1 , де проживали спільно з позивачем близько двох тижнів. Відповідач знайшла роботу та почала працювати, в той час, як позивач не бажав працевлаштуватися, що призвело до виникнення між ними чисельних суперечок. Під час однієї з вказаних суперечок позивач, вирішив припинити спільне проживання та повернутися до батьків. При цьому без її згоди забрав малолітнього сина ОСОБА_4 , зачинивши останнього у автомобілі, щоб відповідач не могла перешкодити відібранню дитини та після цього разом з дитиною покинув місце їх спільного проживання. На підставі викладеного відповідач вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо неналежного утримання нею їх спільної малолітньої дитини не відповідає дійсним обставинам справи. Щодо порушення порядку виконання рішення органу місцевого самоврядування «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 » пояснила, що дійсно двічі відмовляла ОСОБА_1 у наданні дитини, перший раз з метою надання дитини часу для звикання до зміни обстановки, після того, як остання повернулася від батька уся в сльозах, а другий, коли дитина хворіла. В інших випадках завжди надавала дитину батькові на усі вихідні згідно вимог вказаного рішення.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування, головний спеціаліст служби у справах дітей Ярмоленко І.П. підтримала позовні вимоги та пояснила, що при ухваленні висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком враховувався факт тривалого залишення відповідачем малолітньої дитини, а також наявність у позивача належних умов для проживання, виховання та навчання малолітньої дитини. Також пояснила, що вказаний вище висновок складався за відсутності матері, місце перебування якої, на той час було неможливо встановити.

В судовому засіданні, залучений до участі у наданні пояснень малолітньою дитиною за клопотанням відповідача спеціаліст практичний психолог ОСОБА_6 , пояснила, що перед судовим засіданням, з метою надання докладних пояснень суду, мала можливість поспілкуватися та встановити контакт з малолітньою дитиною сторін їх сином ОСОБА_4 . За наслідками психологічного дослідження вказаної дитини спеціаліст зазначила, що ОСОБА_4 є спокійною, врівноваженою і вихованою дитиною, яка має певні порушення когнітивної сфери, які, насамперед пов`язані з негативним впливом на дитину конфлікту між її батьками. Будучи опитаною спеціалістом, дитина повідомила, що добре почуває себе як у родині батька, так і у родині матері. При цьому спеціаліст звернула увагу учасників судового розгляду, що під час складення графічного тесту (малюнку) дитина зазначила себе окремо від батьків, але поруч зі старшим братиком, якого на малюнку тримає за руку, що свідчить про наявність між дітьми позитивного емоційного зв`язку. Таким чином спеціаліст вважає, що під час спілкування як з ним, так і в судовому засіданні дитина була щирою і з боку батьків відсутні негативні налаштування дитини щодо надання більшої прихильності одному з них. Тобто, ОСОБА_4 має однакову прихильність до обох батьків.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (після реєстрації шлюбу прізвище « ОСОБА_9 »).(а.с.8)

З акту обстеження умов проживання від 27.05.2020 року № 243 вбачається, що за наслідками обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_2 , комісією встановлено, що для виховання та розвитку малолітнього ОСОБА_7 створено належні умови для виховання та проживання дитини.

З довідки про склад сім`ї від 21.07.2020 року вбачається, що разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , зареєстровані його батько і матір, його малолітній син ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_3 , та її малолітній син ОСОБА_10 (а.с.12)

З висновку оцінки потреб сім`ї та висновку від 03.06.2020 року складеного уповноваженими особами Катеринопільського районного центру соціальних служб для сім`ї та молоді вбачається, що на час складення висновку, малолітній ОСОБА_7 проживав разом з батьком ОСОБА_1 , дідусем ОСОБА_11 та бабусею ОСОБА_12 .. При цьому встановлено, що дитина охайно вдягнута, забезпечена регулярним харчуванням, забезпечена усім необхідним та батько здатний виховувати дитину.(а.с.13)

З довідки про доходи виданої ТОВ «Лебединська аграрна компанія» 16.07.2020 року вбачається, що у період з 19.06.2020 року по 30.06.2020 року ОСОБА_1 працював за цивільно-правовою угодою № ЛК-00001290 та отримав дохід у розмірі 1200 грн..(а.с.16)

З довідки про доходи виданої ТОВ «Лебединська аграрна компанія» 16.07.2020 року вбачається, що у період з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року ОСОБА_1 працював за цивільно-правовою угодою № ЛК-00001290 та отримав дохід у розмірі 1200 грн..(а.с.80)

З висновку органу опіки та піклування Катеринопільської РДА від 31.07.2020 року № 239/01-42 вбачається, що з метою захисту інтересів малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його емоційного та психологічного здоров`я, з урахуванням перебування дитини поза увагою матері на протязі 4 місяців, відсутності у матері постійного місця проживання, позитивних відомостей про умови проживання дитини в родині батька, орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком.(а.с.23-24)

З акту обстеження умов проживання від 10.06.2020 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 комісією встановлено, що ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають за вказаною вище адресою, де створено належні умови для виховання та проживання дітей. (а.с.36)

З акту обстеження умов проживання від 31.07.2020 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 комісією встановлено, що ОСОБА_3 та її малолітні діти: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за вказаною вище адресою, де створено належні умови для виховання та проживання дітей. (а.с.37)

З довідки від 01.09.2020 року № 01/09 виданої ТОВ «Вимпел В» вбачається, що 28.08.2020 року ОСОБА_3 працює на посаді охоронника (а.с.38)

З довідки від 02.09.2020 року № 521 виданої Єрківською селищною радою вбачається, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 (а.с.57)

З характеристики виданої «Єрківським закладом дошкільної освіти ясла-садок «Колосок» вбачається, що за час відвідування малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаної дошкільної установи, останній систематично відвідував групу, дитина була доглянута батьками, які добросовісно виконували рекомендації вихователів.(а.с.91)

З характеристики виданої «Єрківським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів ім. Героя України В.М. Чорновола» вбачається, що за час відвідування малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаного навчального закладу, останній зарекомендував себе здібним учнем, хлопчик завжди охайний, одяг чистий, у достатньому обсязі забезпечений необхідними навчальними матеріалами. Мати щодня вчасно приводить і забирає дитину зі школи, цікавиться успіхами дитини у навчанні, допомагає з домашніми завданнями та приймає активну участь у житті дитини.(а.с.90)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що ОСОБА_3 була його невісткою та близько п`яти років проживала разом з ними. Згодом народився онук ОСОБА_4 і усе було гаразд. Потім син з невісткою переїхали до іншого місця проживання у селищі Єрки, після чого припинили спільне проживання. Приблизно з травня 2020 року його онук ОСОБА_4 проживав разом з батьком, дідусем та бабусею у с. Гончариха. 14 липня 2020 року невістка приїхала разом з незнайомими чоловіками, які силоміць забрали дитину. За їх зверненням до органу опіки та піклування останній своїм рішенням встановив дні спілкування дитини з батьком, але ОСОБА_3 часто нехтує вказаним рішенням і не бажає надавати дитину батькові. Також свідок стверджує, що під час перебування малолітньої дитини у відповідача, остання неналежно опікувалася нею.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона проживає за адресою АДРЕСА_1 і була добре знайома з родиною ОСОБА_3 з моменту переїзду останньої до домоволодіння по АДРЕСА_1 . Свідок пам`ятає, що родина ОСОБА_9 почала проживати поруч з її родиною з весни 2020 року. При цьому свідок майже не пам`ятає ОСОБА_1 , оскільки останній проживав за вказаною адресою разом з ОСОБА_3 та двома малолітніми дітьми нетривалий час, близько двох тижнів. Після зникнення ОСОБА_1 вона побачила, що ОСОБА_3 залишилася з однією дитиною та на запитання свідка пояснила, що ОСОБА_1 забрав іншу дитину поза її згодою. Щодо опікування дітьми свідок пояснила, що ОСОБА_3 завжди тримала оселю у чистоті, коли свідок не заходив до останньої було видно, що діти охайні, доглянуті товаришують між з собою і дружелюбно ставляться до інших дітей, зокрема до дитини свідка. На плиті завжди була готова їжа, а в кімнатах дітей порядок та затишок.

Оцінюючи висновок органу опіки та піклування суд визнає, що під час складення останнього було порушено принцип врахування позиції обох з батьків, оскільки всупереч вказаному принципу мати малолітньої дитини не була залучена органом опіки та піклування до складення вказаного висновку і відповідно позбавлена права на висловлення власної позиції і подання доказів на підтвердження її обґрунтованості. Крім того, судом встановлено, що повідомлені позивачем та покладені в основу вказаного висновку обставини самовільного залишення матір`ю малолітньої дитини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Зокрема, з досліджених судом доказів вбачається, що батько малолітньої дитини забрав останню з місця спільного проживання родини всупереч волі матері.

Оцінюючи показання, свідка ОСОБА_11 , суд визнає, що наведені останнім обставини щодо не здійснення відповідачем належного догляду за дитиною, надані особою, яка безпосередньо заінтересована у вирішенні справи на користь позивача, а також, що вказані свідком обставини спростовуються сукупністю інших досліджених судом доказів та з цих підстав не враховує їх при ухваленні рішення.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Статтею 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України та підлягають застосуванню під час розгляду справ, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц, яка відійшла від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що малолітня дитина, яка досягла шестирічного віку перебуває у благополучній родині матері в якій має позитивний, усталений, внутрішньо-родинний зв`язок із старшим братом, який буде розірвано у випадку проживання з батьком; має однакову прихильність до обох батьків, які належним чином піклуються про дитину, беруть участь у духовному та фізичному розвиткові останнього. Таким чином, у найкращих інтересах дитини буде зберегти її зв`язки із сім`єю матері.

Отже, незважаючи на те, що визначений у статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, принцип за яким малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, не входить до складу національного законодавства, суд зважує на його наявність та остаточно керується пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яким передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази, з урахуванням віку дитини, вказують на те, що проживання малолітнього ОСОБА_7 в одній родині разом з матір`ю та рідним братом, найкраще забезпечить інтереси останнього.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, понесені позивачем зі сплати судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. покладаються на останнього у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області та Служба у справах дітей Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Баранов О.І.