Справа № 288/29/20
Провадження № 2/288/12/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року смт Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зайченко Є. О.,

за участю секретаря судових засідань Костюк О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, Попільнянської селищної ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації речових прав проведених на його підставі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області (далі відповідач-1), Попільнянської селищної ради(далі відповідач-2), третя особа: ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації речових прав в якому з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 10 березня 2020 року /Т.1 а.с. 124-137, 225-228, 246-249/, вказує що в провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області розглядалася справа за позовом ОСОБА_4 до Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

При ознайомленні із повним текстом рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21.09.2018, йому стало відомо, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747, виданого 01 березня 2012 року, ОСОБА_4 на підставі рішення від 21.02.2011 року, 14 сесії 6 скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, сільськогосподарських будівель та споруд.

З метою з`ясування обставин ним подано запит до Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області на доступ до публічної інформації, яким просивнадати йому належним чином завірені копії рішень:

щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 ;

- про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 ;

На вказаний запит відповідачем надано наступні рішення:

-від 29.08.2011 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність»;

-від 21.02.2011 (виправлено на 21.02.2012) «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_4 ».

Позивач вважає, що вказані вище рішення порушують його права, як законного землекористувача земельної ділянки, прийняті з порушенням норм законодавства, а тому підлягають визнанню законними та скасуванню з огляду на наступне.

ОСОБА_7 був його ( ОСОБА_3 ) батьком, що підтверджується свідоцтвом про народження.

ОСОБА_7 прожив спільно зі своєю покійною дружиною ОСОБА_8 більше 31 року, вели спільний побут, набували разом майно.

Згідно з витягом із погосподарської книги № 6 за 1996-2000 роки ОСОБА_8 , 1923 року народження проживала із чоловіком ОСОБА_7 ,1933 року народження у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з погосподарською книгою за 1967-1970 роки особовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_7 вперше прибув у домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 у 1969 році.

До спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004, допускається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01.01.2004, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину.

Після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивач є спадкоємцем першої черги на спадкове майно, вступив у спадщину за законом за ОСОБА_7 ..

Згідно із вказаною довідкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично вступив в управління та володіння спадковим майном відповідно до частини 1 статті 549 ЦК УРСР 1963, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до смерті проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 ).

На час смерті ОСОБА_3 , єдиним спадковим майном було домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Тобто, довідкою від 06.03.2018 № 146 відповідач визнав факт вступу ОСОБА_3 в управління та володіння домоволодінням по АДРЕСА_1 .

Отже за наслідками фактичного вступу в управління спадковим майном, до позивача перейшло право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та домоволодіння зі спорудами, які знаходяться на земельній ділянці.

Позивач вважає, що він є законним землекористувачем земельної ділянки па АДРЕСА_1 та внаслідок протиправних дій відповідача порушено його право на землю.

Земельна ділянка, на якій розташоване спадкове майно та яку на фактично вступив у спадщину ОСОБА_3 є земельною ділянкою, яка передана третій особі - ОСОБА_4 ..

В рішенні Попільнянського районного суду Житомирської області від 21.09.2018 у справі № 288/1238/18 як на підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини зазначено: «Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 01 березня 2012 року, ОСОБА_2 на підставі рішення від 21.02.2011 року, 14 сесії 6 скликання Паволоцької сільської ради є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, земельна ділянка розташована в АДРЕСА_4 цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд».

Тобто, сторони у справі визнають що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , яка була у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є земельною ділянкою, яка відведена оскаржуваним рішенням третій особі.

Позивач зазначає, що сам по собі факт прийняття рішення Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 21.02.2011 (виправлено на 21.02.2012) не може слугувати підставою для висновку про законність передачі земельної ділянки в користування третій особі, адже відповідна процедура має відповідати вимогам закону та визначному ним способу вчинення такої дії.

Прийняттю рішення про надання земельної ділянки у користування, серед іншого, має передувати надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, а у випадку перебування такої земельної ділянки в користуванні інших осіб - отримання письмової згоди відповідного землекористувача на її вилучення, в іншому випадку передання такої земельної ділянки в користування є неможливим.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу житлової та громадської забудови Паволоцької сільської ради загальною площею, 02500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 не відповідає законодавству з огляду на таке.

Зміст Проекту відведення містить посилання на рішення Андрушівської сільської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд», якого матеріали справи не містять.

Як зазначено в пояснювальній записці до проекту відведення, правовою базою для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є ст. 118, 121, 124, 125, 151 Земельного кодексу України.

При цьому, матеріали Проекту відведення не містять доказів, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебувала у користування ОСОБА_4 , тому застосування статі 118 ЗК України при розробці проекту відведення є порушенням визначеного законодавством порядку.

Оскаржуваним рішенням спірну земельну ділянку ОСОБА_4 надано у власність, а не в оренду.

Також не зрозумілим є посилання в Проекті відведення на статтю 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час розроблення проекту відведення), оскільки вказана стаття регулювала момент виникнення права на земельну ділянку, а не процедуру розроблення Проекту відведення.

Також необґрунтованим є розроблення Проекту відведення на підставі статті 151 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час розроблення проекту відведення), оскільки спірна земельна ділянка не викуповувалася для суспільних потреб.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що Проект відведення розроблено на підставі норм Земельного кодексу України, які регулюють зовсім інші правовідносини, ніж надання земельної ділянки у власність, а отже проект відведення розроблено з порушенням земельного та містобудівного законодавства. Оскільки рішення ради приймається на підставі розробленого у встановленому порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки тому прийняте на підставі його рішення підлягає скасуванню.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2004 № 677 «Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (в редакції, чинній станом на 27.11.2008 року), яка втратила чинність 20.03.2013 (далі - Постанова).

В порушення норм законодавства Проект відведення не містить висновок державної експертизи.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Крім того, матеріали проекту відведення не містять інформації щодо функціонального призначення земельної ділянки.

Матеріали проекту відведення не містять затвердженого містобудівного обґрунтування, що є порушенням вимог ст. ст. 1, 3, 10,12,19 Закону України «Про планування і забудову територій» (який був чинний на момент час розробки проекту землеустрою), статті 21 Закону країни «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038 (в редакції, чинний а момент прийняття оспорюваного рішення), ст. ст. ст. 17, 18,21 Закону України «Про основи містобудування».

Позивач звертає увагу, що Паволоцька сільська рада є органом місцевого самоврядування, а тому у власності відповідної територіальної громади можуть перебувати виключно землі комунальної власності.

Матеріали Проекту відведення не містять і не можуть містити погодження чи згоди на вилучення земельної ділянки позивача.

Будь яких рішень щодо вилучення у позивача земельної ділянки відповідачем прийнято не було.

Слід звернути увагу на те, що в тексті оскаржуваного рішення та в Проекті відведення відсутній кадастровий номер земельної ділянки, що є порушенням земельного законодавства та є самостійною підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Проект відведення не мітить погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Є незрозумілим співвідношення дат прийняття оскаржуваних рішень Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області.

Дата прийняття рішення Паволоцької сільської ради від 21.02.2011 б/н «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_4 » місить чомусь виправлення на 21.02.2012.

При цьому на належно завіреній копії рішення Відповідача міститься виправлення щодо дати його прийняття.

Позивач звертаю увагу, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747 видано 01 березня 2012 року, ОСОБА_4 на підставі рішення від 21.02.2011. 14 сесії 6 скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області.

Тобто рішення від 21.02.2011 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_4 », яким земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд передано у власність ОСОБА_9 , прийнято раніше, ніж надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від

29.08.2011 б/н «Про надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність», що є порушенням норм Земельного кодексу України.

Позивач вважає, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747 підлягає скасуванню, оскільки виданий на підставі незаконно рішення ради.

Щодо строку звернення з даним позовом до суду позивач зазначає наступне.

Позивач вважає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про існування оскаржуваних рішень йому стало відомо після ознайомлення із повним текстом рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2018 року у справі № 288/1238/18 та отримання відповідей від Попільнянської сільської ради на запит про доступ до публічної інформації.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 21 лютого 2011 року (виправленого на 21.02.2012) б/н «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_4 »; Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747, який видано ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію речових прав проведену на його підставі.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача Паволоцької сільської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Відповідно до рішення першої сесії 8 скликання Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 18 листопада 2020 року, припинено юридичну особу Паволоцьку сільську раду (), шляхом приєднання до Попільнянської селищної ради (). Попільнянську селищну раду вважати правонаступником активів та пасивів, всіх майнових прав та обов`язків Паволоцької сільської ради.

Представник відповідача Попільнянської селищної ради в судовому засіданні в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлений, надав на адресу суду листа в якому просив справу розглядати без участі представника селищної ради, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Згідно частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засідання заявлені вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач має обрати належний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, необхідний для його відновлення, однак обраний позивачем спосіб захисту не відносить його «порушеного» права так як не породжує виникнення права власності./Т.2 а.с.5-7/

13 квітня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 подано відповідь на відзив в яковому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладеному у ньому./Т.2 а. с. 24-28/

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 вересня 2009 року виконавчим комітетом Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 47. /Т. 1 а.с.17/

Як вбачається з витягу із погосподарської книги № 8 Паволоцької сільської ради на 1996-2000 роки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка с. Паволоч, Попільнянського району Житомирської області, була головою двору, особовий рахунок АДРЕСА_2 . В господарстві разом з нею зареєстрований і проживає чоловік ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . / Т. 1 а.с.19/

Відповідно до довідки № 146 виданої 06 березня 2018 року, виконавчим комітетом Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , фактично вступив в управління та володіння спадковим майном відповідно до частини 1 статті 549 ЦК УРСР, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і до смерті був зареєстрований в АДРЕСА_1 . / Т. 1 а.с. 20/

На адвокатський запит адвоката Фрідмана О.О., Паволоцькою сільською радою Попільнянського району Житомирської області надано відповідь, про те, що згідно відомостей з погосподарської книги № 13 за 1955 1957 роки рахується домогосподарство № 989 де головою домогосподарства є ОСОБА_10 1886 року народження в домогосподарстві разом з нею проживали: син ОСОБА_11 , 1925 року народження; - невістка - ОСОБА_8 , 1923 року народження. За період з 1990 по 2000 рік домогосподарство за адресою: АДРЕСА_2 , значилось згідно погосподарської книги № 8 (1991-1995 роки) особовий рахунок № НОМЕР_3 , були: голова домогосподарства ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; члени домогосподарства ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; за 1996-2000 роки особовий рахунок № НОМЕР_4 були: голова домогосподарства ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; члени домогосподарства ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно погосподарської книги за 1967 1970 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_7 вперше прибув у домогосподарство за адресою: АДРЕСА_2 у 1969 році. / Т. 1 а.с.21/

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 вересня 2019 року № 181471673, власниками житлового будинку, земельної ділянки площею 0,13 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, земельної ділянки 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі продажу житлового будинку та земельних ділянок від 20 серпня 2016 року, значиться ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по Ѕ частці за кожним, вид спільної власності: спільна сумісна./ Т. 1 а.с.217-222/

Рішенням дев`ятої сесії VI скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 29 серпня 2011 року, надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2500 га, з метою передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Рекомендовано замовити у суб`єкта господарювання, який має ліцензію на проведення робіт із землеустрою, розроблення проекту землеустрою./ Т. 1 а.с.22/

10 лютого 2012 року ОСОБА_4 звернувся до Паволоцької сільської ради Попільнянського району з заявою, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , розроблений ПП «TERRA Центра і К»/ Т. 1 а. с. 85/

В порядку розгляду вказаної цивільної справи судом було витребувано та в судовому засіданні досліджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу житлової та громадської забудови Паволоцької сільської ради, загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель ї споруд ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , розроблений ПП «TERRA Центра і К». / Т. 1 а. с. 76-112/

До вказаного проекту землеустрою додано: - заяву ОСОБА_4 від 04 жовтня 2011 року; - пояснювальна записка начальника відділу Держкомзему у Попільнянському районі - Ястремського О.Ю.; - рішення дев`ятої сесії VI скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 29 серпня 2011 року; -викопіювання земельної ділянки ОСОБА_4 з плану землекористування по Паволоцькій сільській раді; - умови відведення земельної ділянки Державного комітету України із земельних ресурсів відділу Держкомзему у Попільнянському районі Житомирської області від 23 листопада 2011 року; - топографо геодезичні матеріали; - планово картографічні матеріали; - експлікація угідь в межах плану; - протокол погодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 04 жовтня 2011 року; - акт прийому передачі межових знаків на збереження; - висновок про погодження проекту землеустрою комісії з розгляду питань пов`язаних з погодженням документації із землеустрою Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області від 25 листопада 2011 року №172; - витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0.2500 га.

Рішення чотирнадцятої сесії VI скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 21 лютого 2011 року (виправлено на 21.02.2012), та вказано виправленого вірити /підпис/, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, з метою передачі у власність ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Рекомендовано замовити у землевпорядній організації виготовлення державного акта на земельну ділянку для винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). / Т. 1 а.с. 23/

Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ 019 від 09 вересня 2019 року, кадастровий номер земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , - :03:012:0019. / Т. 1 а.с.153-155/

Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 вересня 2019 року та від 28 грудня 2019 року, власником земельної ділянки кадастровий номер :03:012:0019, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житлового будинку загальною площею 123,2 кв. м. житловою площею 63,3 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_4 . /Т.2 а.с. 15-16/

На ім`я ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_14 станом на 12 липня 2019 року виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . /Т. 2 а.с.17-18/

Відповідно до архівної копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747 виданого ОСОБА_4 на підставі рішення від 21 лютого 2011 року, 14 сесії, 6 скликання Паволоцької сільської ради, на земельну ділянку площею 0,2500 га у межах згідно з планом, кадастровий номер :03:012:0019, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_1 ./ Т. 1 а.с.156/

Як вбачається з довідки Відділу у Попільнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 13 березня 2020 року № 9-6-0.31-240/116-20, в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747, зареєстрованого 01 березня 2012 року за № 01789, було помилково надруковано в графі «Земельна ділянка розташована» - АДРЕСА_1 , а потрібно «171». В Національній кадастровій системі номер внесено правильно «171», що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09 вересня 2019 року НВ 019. / Т. 1 а.с.157/

ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ 019 від 09 вересня 2019 року. / Т. 1 а.с.153-155/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2018 року, позов ОСОБА_4 до Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - задоволено. Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , після смерті тітки ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 . Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , право власності на земельну ділянку площею 4,1176 га, яка розташована на території Паволоцької сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області та має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він успадкував після смерті ОСОБА_8 , однак спадкових прав не оформив. / Т. 2 а.с.8-9/

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2019 року, закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2018 року. /Т. 2 а.с.10-11/ На обґрунтування ухвали суду вказано: «Відповідно до довідки Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 06.03.2018 року №146 ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті батька ОСОБА_7 . Отже, в даному випадку право апелянта на спадщину після смерті свого батька є похідним від права на цю ж спадщину останнього. Разом з тим, на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 діючим на той час законодавством до кола спадкоємців за законом не були включені особи, що тривалий час проживали із спадкодавцем, та співмешканці. За таких обставин ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_3 права на спадкування спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_8 не набули. У зв`язку з наведеним оскаржуване рішення не зачіпає прав та охоронюваних законом інтересів апелянта.»

Постановою Верховного суду від 11 вересня 2019 року, ухвалу Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2019 року залишено без змін. Мотивуючи своє рішення тим, що встановивши, що оскарженим рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який права на спадкування спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_8 не набув, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження./ Т. 2 а.с.12-14/

Позивачем до позовної заяви надано свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 виданого 06 листопада 1963 року, згідно якого батьками ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_17 1 а.с.16/, проте вказане свідоцтво не підтверджує факт того, що ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_3 , так як в свідоцтві зазначена інша особа.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 21 лютого 2011 року (виправленого на 21.02.2012) б/н «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_4 », визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747, який видано ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію речових прав проведену на його підставі, з тих підстав, що він є законним землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а внаслідок протиправних дій відповідача порушено його право на землю.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) та Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Частиною четвертою статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (стаття 41).

Статями 2, 3 ЗК України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 317, частини першої - третьої статті 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 321, 391 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати

усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року (справа № 6-658 цс 15), яка враховується судом, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до частини другої статті 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За положеннями частини першої-другої статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. (частина перша стаття 393 ЦК України)

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з підпунктом 8 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

З аналізу наведених норм матеріального права можна зробити висновок, що право розпорядження землями комунальної власності, у тому числі право передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із статтею 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється зокрема, шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, передбачений статтею 118 ЗК України, який включає в себе наступні стадії: подання заяви зацікавленою особою у приватизації земельної ділянки до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; розгляд клопотання відповідним органом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин; прийняття рішення відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки та передача її у власність.

Пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК України врегульовано, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Згідно зі статтею 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тлумачення статей 15, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які саме права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Звертаючись з позовом та заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про затвердження ОСОБА_4 технічної документації та передачі йому у власність земельної ділянки, позивач посилається на те, що даним рішеннями порушується його право власності на земельну ділянку, так як проект відведення не відповідає вимогам законодавства.

Матеріали Проекту відведення не містять доказів, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебувала у користування ОСОБА_4 , тому застосування статі 118 ЗК України при розробці проекту відведення є порушенням визначеного законодавством порядку.

Проект відведення не містить висновок державної експертизи та не містить інформації щодо функціонального призначення земельної ділянки.

Матеріали проекту відведення не містять затвердженого містобудівного обґрунтування, не містять і не можуть містити погодження чи згоди на вилучення земельної ділянки позивача.

Проект відведення не мітить погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Надаючи правову оцінку доводам позивача, з урахуванням вище встановлених обставин та положень діючого законодавства, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, а отже така відмова не є перешкодою для завершення процедури приватизації земельної ділянки.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), яка враховується судом відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) визначено, що при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Позивачем під час розгляду справи не надано суду доказів порушення його прав при винесенні оскаржуваного рішення Паволоцької сільської ради, а саме, що при передачі у власність земельної ділянки, ОСОБА_4 було передано земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні чи власності, а також того, що винесення оскаржуваного рішення сільською радою призвело порушення його прав як законного користувача земельної ділянки.

Також, позивачем не надано підтверджень того, що оскаржуване рішення Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 21 лютого 2011 року (виправленого на 21.02.2012) б/н «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_4 » прийнято на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає нормам законодавства.

Позивачем не доведено факт, що він набув права на спадкування спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_7 , фактично вступив в управління спадковим майном та до нього перейшло право користування земельною ділянкою, домоволодінням по АДРЕСА_1 , так само як і факт того, що його батько ОСОБА_7 набув право на частину житлового будинку, право власності чи користування спірною земельною ділянкою, та оскаржуване позивачем рішення зачіпає його прав та охоронювані законом інтереси.

Долучена до матеріалів справи довідка Паволоцької сільської ради № 146 від 06 березня 2018 року, не підтверджує факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька ОСОБА_7 саме на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_2 , оскільки з вказаної довідки неможливо встановити, що увійшло до спадкової маси після смерті ОСОБА_7 ..

Статтею 6 ЗК України (в редакції від 05 березня 2001 року, чинній на час видачі Державного акту) визначено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Частиною першою статті 22 ЗК України (в редакції від 05 березня 2001 року) визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. (частина перша статті 23 ЗК України (в редакції від 05 березня 2001 року).

Як на підставу для звернення до суду позивач зазначає, що Державний акт від 29 лютого 2012 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, підлягає скасуванню, оскільки виданий на підставі незаконного рішення ради.

Згідно пункту 1.1. «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43, право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: - на право власності на земельну ділянку; - на право постійного користування земельною ділянкою.

Державні акти на право власності на землю видаються міськими, селищними, сільськими радами, районними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями. Якщо рішення було прийнято обласною адміністрацією, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, то видача державного акта здійснюється районною державною адміністрацією. (п.3.2. Інструкції).

Надаючи правову оцінку доводам позивача, з урахуванням вище встановлених обставин та положень діючого законодавства, суд зазначає наступне.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2018 року, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , після смерті тітки ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 . Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , право власності на земельну ділянку площею 4,1176 га, яка розташована на території Паволоцької сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області та має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він успадкував після смерті ОСОБА_8 , однак спадкових прав не оформив.

Рішенням дев`ятої сесії VI скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 29 серпня 2011 року, надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2500 га, з метою передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Рекомендовано замовити у суб`єкта господарювання, який має ліцензію на проведення робіт із землеустрою, розроблення проекту землеустрою./Т. 1 а.с.22/

Рішенням чотирнадцятої сесії VI скликання Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 21 лютого 2011 року (виправлено на 21.02.2012) зазначено виправленому вірити /підпис/, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, з метою передачі у власність ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Рекомендовано замовити у землевпорядній організації виготовлення державного акта на земельну ділянку для винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). / Т. 1 а.с. 23/

Відповідно до архівної копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 326747 виданого ОСОБА_4 на підставі рішення від 21 лютого 2011 року, 14 сесії, 6 скликання Паволоцької сільської ради, на земельну ділянку площею 0,2500 га у межах згідно з планом, кадастровий номер :03:012:0019, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_1 ./ Т. 1 а.с.156/

ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ 019 від 09 вересня 2019 року. / Т. 1 а.с.153-155/

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакцій, чинні на час виникнення спірних правовідносин» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Обставин, на підставі яких судом повинно бути скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку позивачем не наведено, як і не надано підтверджень скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на земельну ділянку, що є похідним чинником для задоволення судом вказаної вимоги, а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не доведено, що діями відповідача порушено його права щодо володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою при затвердженні технічної документації та передачі ОСОБА_4 у власність земельної ділянки, а відтак і не доведено підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, що виключає захист його права на землю у обраний спосіб.

Частиною першою, другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення його позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність існування порушень чи реальної небезпеки порушень з боку відповідача, права власності чи законного володіння позивача, та підлягають відновленню в порядку встановленому законом, а тому в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Що стосується вимог представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням

доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України)

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До матеріалів справи додано Договір Доручення про надання правової допомоги № 06/06/21 від 06 червня 2021 року, укладений між адвокатським бюро «Анатолія Яковенка» та ОСОБА_4 та ордер серії ЖТ 083847 на надання правової допомоги від 22 березня 2021 року.

Відповідно підпункту 3.2.3 пункту 3.2 договору клієнт зобов`язується сплатити гонорар та додаткові витрати адвокату в розмірі та в строки погоджені між ними та що зазначені в додатковій угоді.

В Додатковій угоді до Договору про надання правової допомоги № 06/06/21 від 06 червня 2021 року, сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) Адвоката «Адвокатського бюро» за Договором про надання правової допомоги становить 6900 гривень.

В Акті приймання передачі наданих послуг від 14 вересня 2021 року, визначено, що виконавець Адвокатське бюро Анатолія Яковенка в особі керівника адвоката Яковенка Анатолія Вікторовича надав Замовнику ОСОБА_4 юридичні послуги відповідно до Договору про надання правової допомоги № 06/06-20 від 06 червня 2020 року та додаткової угоди до вказаного договору від 06 червня 2020 року, а Замовник прийняв наступні полуги:1. Ознайомлення з матеріалами справи: витрачено 2 години, вартістю години 750 гривень, вартість послуги 1500 гривень; 2. Складання відзиву на позовну заяву витрачено: 2 години, вартістю години 750 гривень, вартість послуги 1500 гривень; 3. Участь у судових засіданнях фіксована вартість 3900 гривень. Вартість послуг за надані послуги, становить 6900 гривень.

Згідно квитанції виданої АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» 14 вересня 2021 року ОСОБА_4 перерахував, а Адвокатське бюро Анатолія Яковенка одержав 6900 гривень за надання юридичних послуг.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року в справі № 638/7748/18 зазначає, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №211/1674/19 визначено, що суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Представник позивача скористалась своїм правом заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та вказала, що їх розмір є завищеним.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п.95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року №905/1795/18).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з врахуванням обґрунтованості та пропорційності витрат на професійну правничу допомогу до предмету спору з врахуванням об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката та конкретні обставини справи, тривалості зайнятості адвоката у судових засіданнях, заявлених ним клопотань, складності справи та враховуючи заявлене представником позивача клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, заявлена представником відповідача сума витрат на професійну правничу допомогу, підлягає зменшенню та встановлюється судом в розмірі 3000 гривень.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 19, 41 Конституції України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року; Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»; Законом України «Про землеустрій»; «Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43; ст. ст. 2, 3, 12, 79,79-1,81,106,116,118,121,125,126,152,158 ЗК України; ст. ст. 15, 16, 21, 317, 319, 321, 328, 391, 393 ЦК України; ст. ст. 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 133, 141, 223, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, Попільнянської селищної ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації речових прав проведених на його підставі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду Є. О. Зайченко