Номер провадження: 22-ц/813/9066/21
Номер справи місцевого суду: 523/8532/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2021 року про відмову у відкритті провадження, постановленупід головуванням судді Кисельова В.К., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, -

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, в якому просила зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самовільно збудованого магазину площею, 21,0 кв.м. та навісу площею 42 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, оскільки справа у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду, Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку, що даний спір є спором між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем з приводу використання самочинного будівництва, оскільки Одеська міська рада звернулася до суду з позовом внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки територіальної громади м. Одеси фізичною особою ОСОБА_1 .

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання призначене на 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 не з`явилася, була сповіщена належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 58-59).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , представника Одеської міської ради, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи Одеській міській раді у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилаючись на положення п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК Українивиходив з того, що позовна заява Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки з позову та доданих до нього копій документів вбачається, що спір стосується виключно сфери господарської діяльності позивача та відповідача як ФОП щодо спірного будівництва на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка фактично використовується відповідачем саме для цілей господарювання.

Проте, з таким висновком суду, колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені частиною першою статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пункті 15 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 753/16525/16-ц (провадження № 14-574цс18) зазначено, що «фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Одеська міська рада звернулася до суду за захистом своїх прав з позовом про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, як власник земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси, оскільки порушується право власності на земельну ділянку у зв`язку з самочинним будівництвом об`єкту (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») орієнтованою площею 21 кв.м. та навісу орієнтовною площею 42 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 до відповідача ОСОБА_1 , як до фізичної особи, а не фізичної особи - підприємця.

Тобто, позивач ставить питання про зобов`язання ОСОБА_1 , як фізичної особи, за власний рахунок звільнити зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого магазину площею 21 кв.м. та навісу площею 42 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що позивачем заявлено позов до ОСОБА_1 , як до фізичної особи, а не до фізичної особи-підприємця щодо спірного будівництва на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , тому висновки суду про те, що відповідач спірне будівництво на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , фактично використовує саме для цілей господарювання є помилковими.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 січня 2019 року у справі № 916/218/18 зазначено, що «наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини з її участю є господарськими. Для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської діяльності, суди мали встановити використання відповідачем земельних ділянок з метою реалізації господарської компетенції, здійснення прав та обов`язків у сфері суспільного виробництва. Суди першої та апеляційної інстанцій також не з`ясували, чи використовував відповідач належні йому об`єкти нерухомості (нежитлові приміщення) у спірний період в господарській діяльності, тобто з метою одержання прибутку, оскільки докази використання стороною у справі нежитлових приміщень та земельної ділянки у господарській діяльності у матеріалах справи відсутні. Наведене не виключає наявність підстав вважати, що спірні правовідносини з позивачем стосовно фактичного використання відповідачем земельної ділянки без оформлення належним чином такого використання не мають ознак господарських, відтак, цей спір може не належати до господарської юрисдикції та міг розглядатися за правилами цивільного судочинства».

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом не встановлена наявність у відповідача статусу підприємця та, що усі правовідносини з її участю є господарськими і у спірних правовідносинах відповідач виступає як суб`єкт господарювання.

За таких обставин є помилковим висновок суду про те, що спір виник у зв`язку із господарською діяльністю відповідача, тому справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 904/4713/18, провадження № 12-63гс19.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга Одеської міської ради підлягає задоволенню, ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до цього ж суду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

УхвалуСуворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2021 року скасувати, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра