КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13грудня 2021 року місто Київ.

Справа 752/794/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15997/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 рок (ухвалене в складі судді Машкевич К.В., інформація щодо дати складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 01 вересня 2011 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 500 грн. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2300.00 грн.

ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначає, що встановлюючи та змінюючи кредитний ліміт Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких ОСОБА_3 при укладанні Договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод цього Договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку (www.privatbank.ua) або інших інтернет/ SMS-ресурсів, зазначений банком.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Спадкоємцями, які постійно проживали зі спадкодавцем є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . .

24 березня 2020 року позивачем, відповідно до ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України, як кредитором було надіслало претензію до Другої київської державної нотаріальної контори, яка повідомила, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк»

Тому, позивач зважаючи на наявність заборгованості позичальника перед банком, просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором від 01 вересня 2011 року в розмірі 18841 грн., та вирішити питання щодо розподілу судових витра.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду 21.10.2021 року, відповідно до відмітки на поштовому конверті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачі прийняли спадщину після смерті боржника на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки відповідачі мешкали разом з позичальником. Вказує, що, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, з підстав недоведеності наявності спадкового майна, суд першої інстанції не встановив наявність або відсутність зареєстрованого за відповідачем рухомого або нерухомого майна, не витребував від відповідних державних органів інформацію щодо наявності спадкового майна.

Зазначає, що відповідачі не надали належних доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, а саме витягів рухомого та нерухомого майна якими можна було підтвердити факт відсутності майна за позичальником, не подали до нотаріальної контори заяв про відмову від спадщини. Таким чином, на Відповідачах лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця в повному обсязі.

В тексті апеляційної скарги посилаються на правові висновки Верховного Суду постанова від 22.01.2020 року по справі № 306/2000/16-ц, постанова від 18.09.2019 року по справі № 640/6274/16-ц, постанова від 18.09.2019 року по справі № 336/7643/18.

Апеляційний суд двічі - 26 жовтня та 16 листопада 2021 року надсилав, за вказаною позивачем адресою ухвалу про відкриття провадження, разом з тим, поштова кореспонденція не була отримана відповідачами за зазначеною позивачем адресою.

Оскільки відповідачі не обізнані про висунуті до них вимоги кредитора, відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

З метою дотримання розумних строків розгляду справи, та за відсутності інших відомих адрес проживання відповідачів, за якими останні могли б бути повідомлені про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу .

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями померлого ОСОБА_3 та відповідачі прийняли спадщину. Крім того, позивач не надав доказів наявності будь-якого спадкового майна на яке відкрилась спадщина.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредитування №б/н. Згідно цього правочину останній отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Зазначений договір як договір приєднання складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Позивач виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши кредитні кошти відповідачу. ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 18841,10 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, який проведено у відповідності з чинним законодавством та умовами договору.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції отримано від Другої Київської нотаріальна контори належним чином завірену копію спадкової справи №171/2020 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка була відкрита на підстав заяви позивача з приводу боргу та висунення вимог позивачем до можливих спадкоємців..

Позивач 24 березня 2020 року, відповідно до ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України, звернувся з претензію до Другої київської державної нотаріальної контори., яка повідомила, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України (ст.ст.1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3,4 ст.1268, ст.1269 ЦК України.

Так, згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини ( глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №489/2924/16-ц.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище норми підлягають застосуванню, за умови, що відповідач є спадкоємцем боржника.

Обгрунтовуючи вимоги позову, АТ КБ «ПриватБанк» послалося на те, що спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вказана обставина підтверджується копіями паспортів Позичальника та Відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 . та не відмовлялись від спадщини у передбачені законом строки.

Проте позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 .

Колегія суддів вважає, що реєстрація відповідачів та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовним доказом того, що відповідачі проживали разом із ОСОБА_3 та є особами, які відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, реєстрації будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.

Матеріали справи не містять даних про підтвердження позивачем факту ухилення відповідачів від прийняття спадщини чи отримання свідоцтва.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачі прийняли спадщину після смерті боржника на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки відповідач зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем на час її відкриття та не відмовилися від неї у передбачені законом строки, є необґрунтованими, а суд першої інстанції вказаним обставинам та доводам надав належну правову оцінку.

Крім того, колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів того, що його вимога як кредитора була отримана відповідачем, та залишилася без відповідного реагування.

Суд першої інстанції також вірно виходив з того, що спадкоємці відповідають за боргами лише в межах спадкового майна.

За обставинами даної справи встановлено, що будь-яке спадкове майно у боржника на час смерті відсутнє.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив наявність або відсутність зареєстрованого за відповідачем рухомого або нерухомого майна, не витребував від відповідних державних органів інформацію щодо наявності спадкового майна, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять даних про те, що позивач не мав можливості надати суду вказані вище докази та звертався до суду першої інстанції із клопотанням про витребування таких доказів з метою перевірки факту наявності чи відсутності спадкового майна, а суд відмовив позивачу .

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» за недоведеністю.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду, що оскаржувалося, без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик