Постанова

Іменем України

15 грудня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/15899/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Семенюти О.Ю.

від 04 листопада 2021 року

у справі №359/10356/20 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування»

до ОСОБА_1

про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року Комунальне некомерційне підприємство Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» (далі - КНП «ББЛІЛ», Лікарня) звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення збитків у сумі 66528 грн. 09 коп.

В обґрунтування позову, КНП «ББЛІЛ» зазначило, що на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2019 року у справі №359/5244/18, яке набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_1 , будучи завідуючим пологового відділення лікарні, не провів необхідні діагностичні обстеження та обрав неправильну тактику лікування ОСОБА_2 , внаслідок чого надання медичної допомоги останній було визнано таким, що не відповідає стандартам та протоколам надання медичної допомоги.

В подальшому, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року у справі 359/1598/19, яке також набрало законної сили, було задоволено позов ОСОБА_2 до КНП «ББЛІЛ». Судом встановлено, що лікарі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виконали мінімального обстеження ОСОБА_2 до початку операції та передчасно почали лікування шляхом хірургічного втручання, та було стягнуто з лікарні на користь ОСОБА_2 матеріальна шкода в розмірі 9446,08 грн., моральна шкода в розмірі 50000 грн.

Оскільки позивач перерахував ОСОБА_2 кошти за рішенням суду у розмірі 59446,08 грн., судовий збір 768,40 грн., а також сплатив витрати на виконавче провадження та виконавчий збір у розмірі 6313,61 грн., тому ці кошти є збитками, і відповідно до ст.ст. 22, 1172, 1191 ЦК України та ст.130 КЗпП України підлягають стягненню в порядку регресу з працівника, який безпосередньо завдав шкоди, з ОСОБА_1 . Стягненню підлягають збитки в повному розмірі відповідно до положень п.3 ст.134 КЗпП України.

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНП «ББЛІЛ» збитки у сумі 8 819,16 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем до позовної заяви долучено не засвідчені належним чином копії документів.

Зазначив, що судом проігноровано, що у справі №359/1598/19, на яку посилався позивач, ОСОБА_1 , як третя особа, не був повідомлений належним чином. Також зазначив, що у вказаній вище справі він, як третя особа не отримував копії заяви про залучення його у якості третьої особи, попри обов`язок іншої сторони подання до суду такої заяви з доказами її направлення особі, якої вона стосується.

Вказав, що преюдиційне рішення у справі №359/1598/19 судом першої інстанції досліджено фрагментарно, окремими абзацами, які суд вважав за потрібне дослідити.

Додав, що на стаціонарному рівні допомогу надавали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , однак судом не встановлено які саме дії останніх та в якій мірі завдали моральної та матеріальної шкоди пацієнту. Крім того, вказав, що у випадку неможливості розмежування матеріальної відповідальності кожного працівника запроваджується колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Резюмував. що ні матеріали справи, ні пояснення представника позивача не містять даних, що саме неправомірними діями відповідача спричинено матеріальну шкоду позивачу.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Бориспільського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку письмового провадження, своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки дана справа є малозначною та ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Постановою Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №359/5244/18 було залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року. Так, предметом спору у справі було часткове визнання неправомірним та скасування наказу про оголошення догани ОСОБА_1 . Так, у постанові зазначено: «Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідно до висновку клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 15 лютого 2018 року і висновку клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України, у тому числі ОСОБА_1 , не провів необхідні діагностичні обстеження та обрав неправильну тактику лікування, так як безпідставно дійшов до висновку про необхідність хірургічного втручання, унаслідок чого надання медичної допомоги ОСОБА_2 у КНП БРР «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» було визнано таким, що не відповідає стандартам та протоколам надання медичної допомоги. ОСОБА_1 не виконав мінімального обстеження до початку операції та передчасно розпочав лікування ОСОБА_2 шляхом хірургічного втручання.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що відповідачем правомірно наказом від 04 квітня 2018 року № 173 застосовано, у тому числі до ОСОБА_1 , дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Крім того, наказом КНП БРР «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 05 червня 2018 року № 246 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було знято дисциплінарне стягнення у вигляді догани накладеної вищевказаним наказом відповідача.

В постанові також зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що у спірному наказі відповідача не зазначено, у чому саме полягає протиправне діяння ОСОБА_1 безпідставні, оскільки у наказі вказано, що останньому оголошено догану за необґрунтований діагноз, не проведення у повному обсязі діагностичних обстежень, неправильний вибір тактики лікування (відсутність наказів до хірургічного втручання) при наданні медичної допомоги ОСОБА_2 , ці обставини підтверджуються вищевказаними висновками клініко-експертної комісії та іншими доказами у справі, які оцінені та досліджені судами».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року по справі № 359/1598/19 стягнуто з КНП «ББЛІЛ» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 9446 грн. 08 коп. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., також стягнуто з лікарні на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Судом у рішенні було надано оцінку висновку клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації відповідно, до якого за результатами клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування гр. ОСОБА_2 в умовах Бориспільської ЦРЛ зокрема виявлені недоліки: на стаціонарному рівні: необґрунтований діагноз; не проведені в повному обсязі діагностичне обстеження; неправильно обрана тактика лікування (немає показів до хірургічного втручання). Також недоліки при наданні медичної допомоги та медичного обслуговування гр. ОСОБА_2 були встановлені і у висновку Міністерства охорони здоров`я України, в якому зазначено, що надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_2 в Бориспільській центральній районній лікарні не відповідає стандартам та протоколам надання медичної допомоги. З даного висновку також вбачається, що лікарі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виконали мінімального обстеження ОСОБА_2 до початку операції та передчасно почали лікування шляхом хірургічного втручання.

Судом також встановлено, що з матеріалів справи №359/1598/19 вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання були залучені до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору. В подальшому ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи шляхом вручення повістки через представника лікарні, за адресою місця роботи, за відомою суду адресою.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року.

02 грудня 2020 року постановою старшого державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ЦМУМЮ (м. Київ) Пільтяй Г.В. було відкрито виконавче провадження №63744478 (а.с. 21, 99) з виконання виконавчого листа №359/1598/19 щодо стягнення з Бориспільської ЦРЛ на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди 9 446, 06 грн. та моральної шкоди 50 000,00 грн.

На виконання судового рішення, відповідно до платіжних доручень від 04 грудня 2021 року, позивач перерахував на рахунок Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ЦМУМЮ (м. Київ) наступні грошові кошти: №978 на суму 9446,06 грн. (призначення платежу: оплата за матеріальну шкоду ОСОБА_2 ), №977 на суму 50 000, 00 грн. (призначення платежу: оплата за моральну шкоду ОСОБА_2 ), №976 на суму 369, 00 грн. (призначення платежу: оплата витрат на проведення виконавчих дій), №974 на суму 5944, 61 грн (призначення платежу: оплата виконавчого збору на проведення виконавчих дій). Всього позивачем в межах виконавчого провадження ВП №63744478 було сплачено коштів на загальну суму 65 759,67 грн.

Постановою старшого державного виконавця Бориспільського ВДВС від 07 грудня 2020 року було закінчено виконавче провадження ВП №63744478 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі сплатою боргу, виконавчого збору та витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_1 , з вини якого заподіяно шкоду, несе матеріальну відповідальність перед роботодавцем у розмірі середнього місячного заробітку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі статтею 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року, № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов договору.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що рішеннями судів, що набрали законної сили, встановлено факти неналежного виконання професійних обов`язків лікарем ОСОБА_1 відносно пацієнтки ОСОБА_2 , внаслідок чого останній заподіяно шкоду, обов`язок зі сплати якої на підставі судового рішення був покладений на роботодавця - КНП «ББЛІЛ». Позивач, на виконання рішення суду, сплатив ОСОБА_2 кошти у сумі 65 759,67 грн. Разом з тим, оскільки ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем, він несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну КНП «ББЛІЛ», внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків, але з огляду на положення ст. 132 КЗпП, не більше середнього місячного заробітку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме щодо неналежного залучення ОСОБА_1 як третьої особи та неповідомлення про розгляд справи у іншій справі, оскільки такі доводи не відносяться до даної справи, а стосуються справи №359/1598/19, яка переглядалася судом апеляційної та касаційної інстанцій.

Доводи скаржника про те, що преюдиційне рішення у справі №359/1598/19 судом першої інстанції досліджено фрагментарно, окремими абзацами, які суд вважав за потрібне дослідити є припущеннями, оскільки зазначення в мотивувальній частині судового рішення окремих абзаців з преюдиційного рішення іншої справи не свідчить про вибіркове дослідження. Суд дослідивши преюдиційне рішення, не має обов`язку переписувати весь текст преюдиційного рішення в мотивувальну частину рішення.

Як на підставу скасування оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що у справі №359/1598/19 зазначено, що до матеріальної та моральної шкоди призвела невідповідність дій трьох осіб, в тому числі ОСОБА_1 , однак не встановлювались конкретні порушення кожної з осіб та ступінь вини кожного з них.

Колегія суддів погоджується з доводами, що преюдиційним рішенням у справі №359/1598/19 не встановлювались конкретні порушення трьох осіб, включаючи ОСОБА_1 , та ступінь вини кожного з них. Разом з тим, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом досліджувалося також рішення у справі №359/5244/18, в якому встановлені обставини щодо порушень з боку ОСОБА_1 .

Доводи щодо застосування колективної відповідальності відхиляються колегією суддів, оскільки, як вбачається з позовної заяви таких вимог не заявлялось. У своїх запереченнях проти позову, відповідач не надавав таких доводів, а суд не може розглядати справу поза межами вимог позовної заяви, чи самостійно, без відповідних процесуальних дій, розглядати вимоги, які не заявлялися, в тому числі і застосовувати колективну відповідальність. Крім того, як вбачається із позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача 66 528,09 грн. Скаржник зазначав про колективну відповідальність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Судом стягнуто із ОСОБА_1 на користь КНП «ББЛІЛ» 8819,16 грн, що є навіть меншим ніж 33% від суми збитків.

Колегія суддів погоджується з доводами, що до позовної заяви долучено неналежним чином засвідчені копії документів. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи серед інших копій є копії судових рішень справах №359/1598/19 та № 359/5244/18 у інших справах та копія постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №63744478, які покладені в основу оскаржуваного рішення.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно з ч. 1 т. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення,внесені до ЄДРСР, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Інформація щодо підстав закінчення виконавчого провадження також є загальнодоступною.

Таким чином, подання незасвідчених копій преюдиційних рішеннь, та копії постанови про закінчення виконавчого провадження, покладених в основу оскаржуваного рішення не є підставою для скасування такого рішення, оскільки такі рішення суд може отримати з ЄДРСР. Більше того, до позовної заяви долучалися і оригінали документів, а саме витяги з наказів.

Доводи, що матеріали справи не містять доказів щодо неправомірних дій ОСОБА_1 , якими спричинено матеріальну шкоду позивачу, спростовуються постановою суду першої інстанції в якій надано оцінку преюдиційним рішенням у інших справа, в яких такі обставини встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині, що оскаржувалося, без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець