Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 182/5376/19

провадження № 61-10638св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - адвоката Дьяченко Наталії Юріївни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Макарова М. О., Ткаченко І. Ю.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен банк Аваль») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що згідно з наказом № 866 від 18 квітня 2011 року вона працювала на посаді діловода технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль».

08 січня 2019 року вона отримала попередження про зміну істотних умов праці, згідно яких змінюється місце розташування її робочого місця з Центрального Нікопольського відділення Банку (Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, 37) на Управління адміністративного обслуговування Дніпропетровської обласної дирекції Банку (м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 4д), та її попереджено, що у разі не надання згоди на продовження роботи із зазначеними змінами істотних умов праці упродовж двох місяців, трудовий договір з нею буде припинено на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Наказом АТ «Райффайзен банк Аваль» від 12 березня 2019 року № 236-к її звільнено з роботи з 15 березня 2019 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Позивач вважала, що отриманий нею наказ про зміну істотних умов праці від 08 січня 2019 року № 12 не містить жодного посилання на об`єктивні обставини, які зумовлюють необхідність запровадження змін в організації виробництва праці, її звільнення відбулося з порушенням вимог чинного законодавства та трудових прав, оскільки з 14 січня по 29 березня 2019 року вона перебувала на лікарняному, тобто її звільнення відбулося в період непрацездатності, що є порушенням статті 40 КЗпП України. Крім того, відповідачем не враховано, що вона самостійно виховує сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і є єдиним годувальником в сім`ї.

Також ОСОБА_1 зазначала, що дізналася про порушення своїх прав

28 березня 2019 року, коли була ознайомлена з наказом про звільнення. Вважає, що строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин, оскільки з 14 січня по 15 березня 2019 року вона перебувала на лікарняному, а після ознайомлення з наказом про звільнення, вона постійно хворіла, зверталась до лікарів, проходила лікування, у зв`язку з чим не могла звернутись за правовою допомогою для оскарження наказу про звільнення.

На підставі викладеного просила суд визнати поважними причини пропуску та поновити процесуальний строк, встановлений законом для звернення до суду з даним позовом, визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Райффайзен банк Аваль» від 12 березня 2019 року № 236-к про її звільнення, поновити її на попередньому місці роботи на посаді діловода технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 120 000,00 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року в складі судді Рибакової В. В. поновлено

ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду та відмовив у задоволенні позову, виходячи з того, що її звільнення із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із зміною істотних умов праці, відбулось на законних підставах з додержанням вимог чинного законодавства.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскількиприпинення трудового договору відбулось через незгоду працівника продовжувати працювати на умовах, які істотно змінилися, а тому перебування позивача на лікарняному на час звільнення не є перешкодою для припинення трудових правовідносин.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не перевірив, чи відмовлялась ОСОБА_1 від продовження роботи на нових умовах праці з урахуванням вимог пункту 3 наказу від 08 січня 2019 року № 12 «Про зміну істотних умов праці» та часу її перебування на лікарняному з 14 січня по

29 березня 2019 року, враховуючи, що її звільнення відбулось 15 березня 2019 року.

Також, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

При новому розгляді справи, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо правомірного звільнення позивача, оскільки відсутні докази її відмови від продовження роботи в нових умовах праці та вона була звільнена в період тимчасової непрацездатності. Проте враховуючи, що позивачем не надано належних доказів поважності пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, установленого статтею 233 КЗпП України.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника АТ «Райффайзен Банк» - адвоката Дьяченко Н. Ю. на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника АТ «Райффайзен Банк» - адвоката Дьяченко Н. Ю., надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц, провадження № 61-16895св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що як рішенням суду першої інстанції, так і матеріалами справи підтверджено, що нею пропущено процесуальний строк для звернення до суду з цим позовом з поважних причин, проте апеляційний суд безпідставно застосував наслідки спливу строку позовної давності, оскільки з відповідною заявою відповідач не звертався.

Апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги, оскільки рішенням суду першої інстанції їй було поновлено строк звернення до суду, вимог щодо пропуску строків позовної давності відповідач не заявляв і рішення суду першої інстанції в частині поновлення їй строків позовної давності не оскаржував.

У касаційній скарзі представник АТ «Райффайзен Банк» - адвокат

Дьяченко Н. Ю., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник АТ «Райффайзен Банк» - адвокат Дьяченко Н. Ю. зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц, провадження № 14-286цс18, від 04 грудня 2019 року у справі № 215/4812/17, провадження № 61-16903св19, від 26 грудня 2018 року у справі № 640/498/17, провадження № 61-5428св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника АТ «Райффайзен Банк» - адвоката

Дьяченко Н. Ю.мотивована тим, що апеляційний суд не повністю з`ясував обставини справи, не перевірив, від продовження якої саме роботи та за яким місцем розташування робочого місця не відмовлялась позивачка, та саме з чим вона не згодна, чи була нею подана до банка заява про згоду на роботу на нових умовах праці, що призвело до прийняття рішення апеляційним судом, яке не відповідає чинному законодавству та підлягає скасуванню в цій частині.

Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року

№6-р(ІІ)/2019, на яке посилається суд апеляційної інстанції, на спірні правовідносини не поширюється, оскільки такі виникли у березні 2019 року, тобто до прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Разом з тим, якщо Верховний Суд дійде висновку, що звільнення

ОСОБА_1 з роботи під час перебування останньої на лікарняному є таким, що не відповідає Рішенню Конституційного Суду України

від 04 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019, то суд повинен змінити дату звільнення на її перший робочий день після виходу з лікарняного, тобто на

30 березня 2019 року.

Щодо пропущення позивачкою строку звернення до суду, банк погодився з такими висновками апеляційного суду, оскільки позивачка не довела, що не мала реальної можливості звернутися з цим позовом до суду в межах строку, визначеного законом.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У липні 2021 року до Верховного Суд надійшов відзив представника АТ «Райффайзен Банк» - адвоката Дьяченко Н. Ю. на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , в якому останній просив її касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову з причин пропуску строку звернення до суду - без змін. Зазначав, що банк посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду у відзиві на позовну заяву, оскільки вважав, що місячний строк, встановлений чинним законодавством для звернення до суду для вирішення трудового спору, пропущено позивачкою без поважних причин.

Крім того, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (частина четверта статті 367 ЦПК України). При поданні апеляційної скарги позивачка просила повністю скасувати рішення суду першої інстанції, а не в частині вимог, які не були задоволення, у зв`язку із чим відсутні підстави вважати, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу представника АТ «Райффайзен Банк» - адвоката Дьяченко Н. Ю., в якому просила його касаційну скаргу залишити без задоволення. Зазначала, до доводи банка зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками апеляційного суду, яким у повному обсязі з`ясовано обставини справи, доводи сторін і їм надана належна оцінка.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 18 квітня

2011 року №866-к ОСОБА_1 прийнято на роботу до Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль»на посаду діловода технічного відділу з 18 квітня 2011 року з неповним робочим днем 04 годин, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу та посадовим окладом у розмірі 1 820,00 грн на місяць, встановлено регламент роботи з 09-00 до

13- 00 години.

20 листопада 2018 року, з метою забезпечення належної організації роботи персоналу технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль», працівники якого працевлаштовані в дирекції згідно встановленої 4% квоти працевлаштування осіб з інвалідністю, Дніпропетровською обласною дирекцією АТ «Райффайзен банк Аваль» видано наказ № 678 «Про організацію роботи працівників технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції», відповідно до пункту 3 якого не допускається розміщення робочих місць працівників технічного відділу в залах для обслуговування клієнтів відділень; розміщення у відділеннях робочих місць нових працівників технічного відділу підлягає попередньому узгодженню з директором з питань роздрібного бізнесу; за відсутності місць розміщення у відділенні, головний менеджер з ефективності мережі відділень та банкоматів дирекції Іванченко А. Г. ініціює службову записку на ім`я Регіонального директора щодо необхідності перенесення існуючих робочих місць працівників технічного відділу із залів для обслуговування клієнтів відділень в інше приміщення банку в межах одного населеного пункту. У разі неможливості перенесення існуючих робочих місць працівників технічного відділу із залів для обслуговування клієнтів відділень в інше приміщення банку в межах одного населеного пункту, старший менеджер по роботі з персоналом Дніпропетровського регіону Щавинський В. В. організовує підготовку розпорядчих документів щодо внесення змін у суттєві умови праці та відповідно до виробничих потреб, перенесення в межах Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль» робочих місць таких працівників технічного відділу.

Пунктом 4 цього наказу встановлено, що по вже визначеній відсутності місць розміщення у Центральному Нікопольському відділенню (м. Нікополь), де розміщуються робочі місця працівників технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль» ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 , в термін до 01 грудня 2018 року старшому менеджеру по роботі з персоналом Дніпропетровського регіону Щавинському В. В. підготувати розпорядчий документ щодо внесення змін у суттєві умови праці вказаних працівників.

У додатку 1 до наказу від 20 листопада 2018 року № 678 зазначено закріплення робочих місць працівників технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль» за структурними підрозділами та відділеннями. Зокрема, робоче місце працівника технічного відділу - діловода ОСОБА_1 закріплено за Центральним Нікопольським відділенням (м. Нікополь).

Наказом від 22 грудня 2018 року № 742 «Про внесення змін до наказу

від 20 листопада 2018 року № 678 «Про організацію роботи працівників технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції» викладено цей пункт в наступній редакції: встановити робочі місця працівників технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль» згідно з додатком 1 до цього наказу; додаток до наказу Дирекції від 20 листопада 2018 року № 678 наказано вважати таким, що втратив чинність.

Додатком 1 до наказу від 22 грудня 2018 року № 742 робоче місце працівника технічного відділу - діловода ОСОБА_1 закріплено за Управлінням адміністративного обслуговування дирекції (м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 4д).

З вказаним наказом від 22 грудня 2018 року № 742 позивач ОСОБА_1 ознайомлена 27 грудня 2018 року.

Згідно з наказом від 08 січня 2019 року №12-к «Про зміну істотних умов праці», у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме: відсутністю місця розміщення у Центральному Нікопольському відділенні

(м. Нікополь) АТ «Райффайзен банк Аваль» робочого місця діловода технічного відділу банку ОСОБА_1, наказано: 1. У порядку, встановленому частиною третьою статті 32 КЗпП України, змінити істотні умови праці діловоду технічного відділу банку ОСОБА_1 через два місяці з дня її попередження про зміну істотних умов праці за цим наказом, а саме: змінити місце розташування робочого місця з Центрального Нікопольського відділення (м. Нікополь) банку (Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, 37) на Управління адміністративного обслуговування Дніпропетровської обласної дирекції банку (м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 4д). 2. Начальнику Центрального Нікопольського відділення (м. Нікополь) банку Овдієнко О. А. провести ознайомлення ОСОБА_1 з даним наказом під розпис із зазначенням дати ознайомлення. 3. У випадку згоди на продовження роботи в нових умовах ОСОБА_1 подати у двомісячний строк з дня її ознайомлення з даним наказом до Відділу адміністрування трудових відносин (м. Житомир) банку заяву про згоду на продовження роботи на нових умовах праці. 4. У разі незгоди чи відмови ОСОБА_1 від продовження роботи в нових умовах у зв`язку зі зміною істотних умов праці припинити з нею трудовий договір за пункту 6 статті 36 КЗпП України у встановленому чинним законодавством порядку. Підставою вказано: накази Дніпропетровської обласної дирекції банку від 20 листопада 2018 року № 678 та від 22 грудня 2018 року № 742.

09 січня 2019 року працівниками Центрального Нікопольського відділення Овдієнко О. А. , Левченко О. А. , Коляда Ю. А. складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом від 08 січня 2019 року №12-к «Про зміну істотних умов праці».

Наказом від 12 березня 2019 року № 236-к ОСОБА_1 , діловода технічного відділу Дніпропетровської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль», звільнено з роботи з 15 березня 2019 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, наказано виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 75 календарних днів за період

з 18 квітня 2016 року по 15 березня 2019 року.

З наказом від 12 березня 2019 року №236-к ОСОБА_1 ознайомлена

28 березня 2019 року, при цьому вказала, що «…від продовження роботи не відмовлялась, не згодна...».

Встановлено також, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 14 січня по 29 березня 2019 року: листок непрацездатності серії АДС №264153 - з 14 по 29 січня 2019 року, листок непрацездатності серії АДС №475343 - з 30 січня по 07 березня 2019 року, листок непрацездатності серії АДС №474138 -

з 08 по 15 березня 2019 року, листок непрацездатності серії АДС №676503 - з 16 по 29 березня 2019 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Доказами такої відмови повинно бути письмове повідомлення роботодавця про майбутню зміну істотних умов праці з розпискою працівника про відмову від продовження роботи або письмова заява працівника про відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

При новому розгляді справи апеляційний суд дійшов висновку про неправомірне звільнення ОСОБА_1 , оскільки вона не відмовлялася від продовження роботи в нових умовах праці, так як з моменту попередження про зміну істотних умов праці до часу звільнення знаходилась на лікарняному.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 3 наказу від 08 січня 2019 року №12 «Про зміну істотних умов праці» встановлено, що у випадку згоди на продовження роботи в нових умовах ОСОБА_1 необхідно подати у двомісячний строк з дня її ознайомлення з даним наказом до Відділу адміністрування трудових відносин (м. Житомир) банка заяву про згоду на продовження роботи на нових умовах праці.

09 січня 2019 року працівниками Центрального Нікопольського відділення складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом від 08 січня 2019 року №12-к «Про зміну істотних умов праці».

Також судом установлено, що з 14 січня 2019 року по 29 березня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

З наказом від 12 березня 2019 року № 236-к ОСОБА_1 ознайомлена

28 березня 2019 року, тобто через 16 днів після звільнення, та, перебуваючи на лікарняному, зазначила, що від продовження роботи не відмовлялась, не згодна.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що у визначений відповідачем двомісячний строк для подання заяви про згоду на продовження роботи на нових умовах працідо Відділу адміністрування трудових відносин (м. Житомир) ОСОБА_1 перебувала на лікарняному; від продовження роботи не відмовлялась.

Крім того, апеляційним судом враховано Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019, яким визнано положення частини третьої статті 40 КЗпП України такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Вказаний висновок висловлений також і у постановах Верховного Суду

від 30 жовтня 2019 року у справі №310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі №545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі №320/7991/16, від 11 червня 2020 року у справі №481/1043/17 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 185/8832/16-ц.

З огляду на вказане апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності звільнення ОСОБА_1 в період її тимчасової непрацездатності.

Доводи касаційної скарги банка щодо зміни дати звільнення ОСОБА_1 на її перший робочий день після виходу з лікарняного, тобто на 30 березня

2019 року є безпідставними, оскільки зміна дати звільнення можлива лише у разі правомірного звільнення робітника, який перебував на лікарняному, проте в даному випадку судом апеляційної інстанції встановлено порушення трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 , що унеможливлює зміну дати її звільнення.

Доводи касаційної скарги банка щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 582/1001/15-ц, провадження № 14-286цс18, постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 215/4812/17, провадження

№ 61-16903св19, від 26 грудня 2018 року у справі № 640/498/17, провадження № 61-5428св18, є безпідставними, оскільки рішення у цій справі ухвалено за інших фактичних обставин.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.

У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення позивача до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що трудові права позивача порушені, проте позивачем не наведено поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.

Апеляційним судом враховано, що позивач є інвалідом 2 групи, проте вказана обставина не перешкоджала їй звернутись до суду з позовом своєчасно, крім того інвалідність 2 групи їй була встановлена у 2016 році, тобто під час перебування з відповідачем у трудових відносинах.

Позивачкою не надано відповідних листків непрацездатності за період

з 30 березня по 06 серпня 2019 року, а копії витягів з медичної картки не свідчать про неможливість звернутись за правовою допомогою в межах законодавчо визначеного строку.

При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що у неї існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги позивачки щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності без відповідної заяви відповідача є безпідставними, оскільки передбачені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц, провадження № 61-16895св18, на який посилається ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі, оскільки у вказаній справі судом касаційної інстанції було зазначено про застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі відповідно до вимог статті 267 ЦК України, проте в даній справі спірні правовідносини регулюються статтею 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанцій вийшов за межі позовних вимог, оскільки рішення суду першої інстанції з підстав поновлення строку на звернення до суду з позовом позивачем не оскаржувалось, а відповідач взагалі рішення суду першої інстанції не оскаржував, не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд не змінював предмет та підстави позову, а розглянув справу в межах вимог позовної заяви та дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції безпідставно поновив строк на звернення до суду

ОСОБА_1 .

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК Україниу попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК Україниу редакції від 03 жовтня

2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування законузабезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед закономта правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - адвоката Дьяченко Наталії Юріївни залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович