Справа № 347/1684/20
Провадження № 22-ц/4808/1667/21
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.

з участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Державної казначейської служби України на рішення Косівського районного суду від 22 вересня 2021 року, у складі судді Гордія В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Свої вимоги мотивував тим, що 25.12.2014 року працівники міліції Лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці затримали його в порядку статті 208 КПК України та повідомили про підозру у тяжкому злочині, передбаченому частиною другою статті 187 КК України, і подали клопотання слідчому судді Шевченківського районного суду міста Києва про обрання крайнього запобіжного заходу - взяття під варту. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26.12.2014 року, із врахуванням пред`явленої йому підозри в тяжкому злочині, до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Його перебування в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» було протиправним, де він знаходився 1 рік 6 місяців 24 дні (572 дні).

Без належної перевірки зазначених ним доводів та обґрунтувань, щодо його невинуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, 10.03.2015 року прокуратурою Шевченківського району міста Києва відносно нього було затверджено та направлено до Солом`янського районного суду міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000799 від 25.12.2014 за ч.2 ст.187 КК України. 11.08.2015 року Солом`янським районним судом міста Києва у справі №760/4900/15-к було винесено вирок про визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України і призначено покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна.

19 липня 2016 року апеляційний суд міста Києва виніс ухвалу про скасування вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 11.08.2015 року і закрив кримінальне провадження відносно нього за ч.2 ст.187 КК України на підставі пункту 3 частини першої статті 184 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливостей їх отримати. Цього дня його звільнили в залі суду.

Подальше його життя проходило в глибокій депресії після пережитого. В зв`язку із цим просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на його користь 320000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду. Для розрахунку заподіяної йому моральної шкоди як розрахункової величини має застосовуватись розмір мінімальної заробітної плати в сумі 5000 грн і відповідно до ст. 1176 ЦК України принципів розрахунку, з державного бюджету на його користь слід стягнути: за 28 місяців незаконного притягнення до кримінальної відповідальності - 140000 грн (28 місяців х 1 мінімальну заробітну плату - 5000 грн.), а за 18 місяців незаконного перебування під вартою - 180000 грн (18 місяців х 2 мінімальні заробітні плати - 5000 грн), що в сумі становить 320000 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 22 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 171000 грн на рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок його незаконного засудження, він має право на відшкодування моральної шкоди.

Не оскаржуючи рішення суду в цілому, ОСОБА_1 не погоджується з тим, що суд стягнув суму морального відшкодування у розмірі мінімального значення мінімальної заробітної плати, що діяла на час розгляду справи.

Зазначає, що ним заявлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за 28 місяців незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та за 18 місяців незаконного перебування під вартою в подвійному розмірі.

Проте, суд задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди за 28 місяців перебування під вартою помилково не звернув увагу на позовну вимогу про стягнення відшкодування завданої моральної шкоди у подвійному розмірі за час незаконного перебування під вартою 18 місяців. Моральні страждання під час перебування під слідством і під вартою та просто перебування під слідством мають різну глибину моральних страждань. Таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 04.12.2019 року у справі №468/901/17-ц.

Просить суд стягнути обґрунтовану мінімальну суму, яка морально покращить його життя та дозволить реабілітуватися психологічно, налагодити нормальне становище в суспільстві, яке існувало до вказаних порушень.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просить рішення суду змінити, стягнути на його користь 387000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Представник Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі на рішення суду посилається на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними. Незаконними визнаються дії службової особи, що порушують порядок та умови здійснення нею державно-владних функцій або виходять за межі наданих їй повноважень. Дії працівників правоохоронних органів та суду при здійсненні досудового розслідування та судового розгляду не можуть вважатися неправомірними. Тому відсутній прямий причинний зв`язку між шкодою та незаконними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності. Позивач не звертався до суду, ні до правоохоронних органів з вимогою про визнання дій органів досудового слідства незаконними, жодним рішенням суду дії правоохоронних органів чи прокуратури визнані незаконними не були.

Суд не дослідив ту обставину, що відшкодування шкоди проводиться тільки за умови завдання шкоди громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Вважає, що право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону №266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації, однак ОСОБА_1 не є повністю реабілітованим, а тому не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої в процесі розслідування.

Позивачем не зазначено жодного доказу, яким підтверджено завдання йому моральної шкоди, та не надано обґрунтування визначеного розміру відшкодування моральної шкоди.

Зазначає, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших витрат. Як розрахункова величина застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року, тобто 2270 грн.

Відповідно до пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 Казначейство (Державна казначейська служба України) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Отже законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Державною казначейською службою відсутні.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби. Зазначає, що Державна казначейська служба України як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах у цій справі є органом через який держава бере участь у справі як сторона.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вважає, що апеляційна скарга представника Державної казначейської служби України підлягає відхиленню.

Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується трекінгом (штрих кодовим ідентифікатором) поштового відправлення Укрпошти № 781, згідно якого ОСОБА_1 отримав судову повістку про виклик до суду 09 грудня 2021 року.

Представник Державної казначейської служби України Гамуляк О.М. підтримала доводи поданої апеляційної скарги з наведених у ній мотивів та заперечила вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника Головного управління Державної казначейської служби України підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції не в повній мірі відповідає вищезазначеним вимогам.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що перебування позивача під слідством і судом, проведення слідчих дій і встановлення обмежень, безумовно негативно вплинуло на його життя, завдало йому душевних і фізичних страждань, а також вплинуло на відновлення та налагодження нормальних стосунків з оточуючими, рідними та друзями та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя після звільнення з під варти. Позивач перебував під слідством і судом 2 роки 4 місяці 15 днів, і має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 171000 грн.

Судом встановлено, що 25 грудня 2014 року позивачу ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України, згідно прийнятої у ОСОБА_2 усної заяви, що підтверджується копією протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення.

26 грудня 2014 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у рамках даного кримінального провадження до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 18.02.2015 року включно без визначення суми застави відповідно до ч.4 ст.183 КПК України.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк відбуття покарання обчислено з 25.12.2014 року (а.с.9-11).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року скасовано, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за с. 2 ст. 187 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Запобіжний захід ОСОБА_1 у виді тримання під вартою скасовано, та звільнено його з-під варти в залі суду (а.с.31-36).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ віл 10 травня 2017 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи те, що кримінальне провадження відносно позивача закрито із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд, з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом та під час перебування під вартою, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виходячи із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності відшкодування моральної шкоди за 18 місяців перебування під вартою у розмірі 216000 грн цих висновків не спростовують, а зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не надав належних та обґрунтованих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди за 18 місяців перебування під вартою у розмірі 216000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення з наведених у апеляційній скарзі мотивів.

Разом з тим, суд стягнув на користь позивача моральну шкоду за період перебування під слідством та судом з 25 грудня 2014 року по 10 травня 2017 року, тобто по час винесення остаточного рішення у справі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Однак як убачається із матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року скасовано, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за с. 2 ст. 187 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Запобіжний захід ОСОБА_1 у виді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду.

Таким чином, позивач перебував під слідством та судом у період з 25 грудня 2014 року по 19 липня 2016 року, а тому саме за вказаний період слід стягнути на його користь заподіяну моральну шкоду виходячи із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 112 800 грн (6000х 1 рік 6 місяців 24 дні).

У зв`язку з наведеним рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про ДКС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), ДКС України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Проте суд на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через ДКСУ за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 22 вересня 2021 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ) моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового слідства та суду в сумі 112 800 (сто дванадцять тисяч вісімсот) гривень».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк