ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1164/21 Справа № 201/9536/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2018 року ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року його призначено опікуном недієздатного ОСОБА_2 , звільнивши при цьому ОСОБА_3 від покладених на нього обов`язків опікуна щодо ОСОБА_2 ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з дитинства та проживав у приватному будинку по АДРЕСА_1 , який разом із земельною ділянкою йому належав на праві приватної власності. Зазначене майно він успадкував разом з матір`ю ОСОБА_6 після смерті батька в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1991 року. В лютому 1993 року ОСОБА_6 подарувала належну їй частку сину ОСОБА_2 який став власником всього майна: житлового будинку площею 56 кв. метрів з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 561 кв.м. Як стало відомо позивачу з документів, які він, як опікун, отримав з міського архіву 26 червня 2017 року, відповідач ОСОБА_3 , який є звідним братом ОСОБА_2 скориставшись його психічним станом ( ОСОБА_2 був з дитинства психічно хворий, неодноразово проходив курс лікування у міжобласному клінічному психоневрологічному центрі) умовив останнього укласти договір дарування 1/2 частки будинку від 15 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої ДДНК Ладою І.М. та 1/2 частки земельної ділянки на своє ім`я та зареєстрував за собою право власності на це майно 01 грудня 1998 року. Після цього ОСОБА_3 звернувся з заявою до суду та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 1998 року було визнано ОСОБА_2 недієздатним. 06 січня 1999 року ОСОБА_3 написав заяву в опікунську раду Жовтневого району про призначення його опікуном над ОСОБА_2 та рішенням Жовтневої райради був призначений опікуном. Після цього ОСОБА_3 , на думку позивача, зловживаючи своїми обов`язками та у порушення вимог законів спочатку виписав ОСОБА_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1 , а пізніше продав ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою, в тому числі 1/2 частку ОСОБА_2 , як опікун, якому Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 23 квітня 2004 року № 187 було дозволено продати 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 , яка належала його недієздатному звідному брату ОСОБА_2 , а пунктом 2 цього рішення було зобов`язано опікуна ОСОБА_3 включити у договір купівлі - продажу нового житла ім`я свого підопічного ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20 серпня 2004 року було дозволено ОСОБА_3 продати 1/2 частини земельної ділянки яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить його підопічному ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що ОСОБА_3 скористувавшись психічним станом здоров`я звідного брата уклав з ним договір дарування на свою користь та здійснив на шкоду опікуваному відчуження майна іншій особі без придбання майна опікуваному, а тому звернувся до суду із вказаним позовом про визнання договорів недійсними, повернення ОСОБА_2 у приватну власність домоволодіння та стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди (том 1 а.с.46-56)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними відмовлено (том 2 а.с.37-41).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.46-53).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0042290 (том 1, а.с. 14).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1991 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2073 (том 1, а.с. 16), а також договору дарування від 02 лютого 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою Фаст Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-956, ОСОБА_2 належало на праві власності домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_2 15 травня 1997 року подарував 1/2 частину указаного домоволодіння ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 15 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2099 (том 1, а.с. 19-20).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 1998 року ОСОБА_2 було визнано недієздатним (том 1, а.с. 21). Згідно з рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 19 лютого 1999 року опікуном над ОСОБА_2 було призначено ОСОБА_3 (том 1, а.с. 23).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 23 квітня 2004 року №187 ОСОБА_3 було дозволено продати 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала недієздатному ОСОБА_2 та зобов`язано опікуна ОСОБА_3 включити у договір купівлі-продажу нового житла ім`я підопічного ОСОБА_2 (том 1, а.с. 24).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 20 серпня 2004 року №454 ОСОБА_3 було дозволено продати 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала недієздатному ОСОБА_2 (том 1, а.с. 25).

26 серпня 2004 року між ОСОБА_3 , який також діяв в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 , 1/2 - ОСОБА_3 ).

З 2005 року згідно з путівкою № 629 від 11 грудня 2005 року ОСОБА_2 був влаштований до Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради (том 1, а.с. 26).

З рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 18 травня 2009 року відчужив указане домоволодіння та земельну ділянку ОСОБА_7 на підставі договорів купівлі-продажу (том 1 а.с. 28-31).

На даний час власником спірного домоволодіння та земельної ділянки є ОСОБА_5 , яка 04 жовтня 2012 року уклала договір купівлі-продажу (том 2, а.с.1-8).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 24 березня 2017 року, було звільнено ОСОБА_3 від покладених на нього обов`язків опікуна щодо недієздатного ОСОБА_2 та призначено опікуном ОСОБА_1 над останнім (том 1, а.с. 10). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на указане рішення суду було повернуто заявнику (том 1, а.с. 11).

З урахуванням викладеного на даний час згідно із рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська опікуном недієздатного ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , який звернувся до суду із відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при укладанні оспорюваних договорів ОСОБА_3 не допустив порушень вимог діючого Законодавства. Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 подарував 1/2 частину указаного домоволодіння ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 15 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2099 (том 1, а.с. 19-20).

Пізніше ОСОБА_2 було визнано недієздатним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 1998 року (том 1, а.с. 21).

Тобто укладення договору дарування 1/2 частини указаного домоволодіння ОСОБА_3 відбулося до визнання ОСОБА_2 недієздатним. Доказів не усвідомлення ним своїх дій в момент вчинення правочину 15 травня 1997 року позивачем не надано.

При цьому, земельну ділянку ОСОБА_2 приватизував на своє ім`я після отримання в дар 1/2 частини указаного домоволодіння.

ОСОБА_3 , будучи опікуном ОСОБА_2 , звернувся до опікунської ради Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська та отримав відповідні дозволи на продаж 1/2 частини спірного домоволодіння та земельної ділянки, що належали недієздатному, а отже договір купівлі-продажу 1/2 частин домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були укладені з дозволу органу опіки та піклування Жовтневої районної ради міста Дніпропетровська, а отже не є нікчемними. Зважаючи на те, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача не поза його волею, оскільки договір про відчуження цього майна було укладено уповноваженою на той час особою опікуном позивача, який мав право на укладення договору і з підстав особи, яка повинна була вчиняти правочини від імені позивача, і з підстав наявності у нього відповідного дозволу, вимоги позову є необґрунтованими. Оскільки судом не встановлена нікчемність правочину, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то і відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про повернення ОСОБА_2 у приватну власність спірного майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, 388 ЦК України).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно ст. 55 ЦК УРСР, який діяв на час укладання договору дарування, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України положення щодо нікчемності правочину, вчиненого без дозволу органу опіки та піклування, поширюється лише на правочини, визначені ст. 71 ЦК України.

Указаною нормою визначено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

У відповідності до вимог ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун.

У ст. 67 ЦК України визначені права та обов`язки опікуна, зокрема опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Також опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного та зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 подарував 1/2 частину указаного домоволодіння ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 15 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2099 (том 1, а.с. 19-20).

ОСОБА_2 було визнано недієздатним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 1998 року (том 1, а.с. 21).

Отже, укладення договору дарування відбулося до визнання ОСОБА_2 недієздатним. Доказів не усвідомлення ним своїх дій в момент вчинення правочину 15 травня 1997 року позивачем не надано.

При цьому, колегія звертає увагу, що судом 1 інстанції судово-психіатрична експертиза проведена не була, а в суді апеляційної інстанції апелянт, після роз`яснення йому наслідків вчинення та не вчинення процесуальних дій, відмовився від проведення такої експертизи. Судом апеляційної інстанції було витребувано від експерта відповідний висновок щодо стану ОСОБА_2 , однак у відповіді зазначено, що без проведення судово-психіатричної експертизі надати висновок експета неможливо.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів не усвідомлення ОСОБА_2 своїх дій в момент вчинення правочину 15 травня 1997 року позивачем, що виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині, однак не позбавляє позивача звернутися з відповідним позовом до суду.

Враховуючи, що 1/2 частини земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , була приватизовано ОСОБА_3 , як власником 1/2 частини домоволодіння за вищевказаним договором дарування, який є чинним, то підстави для задоволення позову в цій частині, також відсутні.

Крім того, ОСОБА_3 , будучи опікуном ОСОБА_2 , звернувся до опікунської ради Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська та отримав відповідний дозвіл на продаж 1/2 частини спірного домоволодіння, та 1/2 частини земельної ділянки, що належали недієздатному, і 26 серпня 2004 року між ОСОБА_3 , який також діяв в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу домоволодіння, та земельних ділянок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 належала ОСОБА_2 , 1/2 - ОСОБА_3 )

Отже, договір купівлі-продажу частини домоволодіння, та 1/2 частини земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та належали ОСОБА_2 був укладений з дозволу органу опіки та піклування Жовтневої районної ради міста Дніпропетровська, а отже відповідає вимогам Закону та не є нікчемним.

Зважаючи на те, що 1/2 частину вищевказаного спірного нерухомого майна не можна вважати вибувшим поза волею власника, оскільки договір про відчуження цього майна було укладено уповноваженою на той час особою опікуном позивача, який мав право на укладення договору від імені позивача, і з підстав наявності у нього відповідного дозволу, зазначені вимоги позову є необґрунтованими.

Оскільки судом не встановлена недійсність правочинів, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і між ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , то суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги, що опікуном ОСОБА_3 були порушені права ОСОБА_2 , оскільки згідно із рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 14 квітня 2004 року № 113 опікуну було дозволено продаж належної недієздатному частини будинку за умови включення його ім`я до договору купівлі-продажу нового житла, але такого обов`язку ОСОБА_3 не виконав і не забезпечив недієздатного новим житлом, колегія суддів вважає їх безпідставними та звертає увагу, що судом першої інстанції інстанції роз`яснено позивачу, що це не може бути підставою для визнання договорів недійсними, а може бути підставою для пред`явлення відповідного позову, обравши належний спосіб захисту порушеного права, зокрема, про стягнення коштів, виручених від продажу майна, належного недієзданому.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання недійсним договору дарування колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ОСОБА_2 подарував 1/2 частину указаного домоволодіння ОСОБА_3 15 травня 1997 року (том 1, а.с. 19-20), а визнано його недієздатним було рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 1998 року (том 1, а.с. 21), тобто укладення договору дарування відбулося до визнання ОСОБА_2 недієздатним.

При цьому, доказів не усвідомлення ОСОБА_2 своїх дій в момент вчинення правочину 15 травня 1997 року позивачем не надано, як до суду першої інстанції так і апеляційної.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на історію хвороби ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За ст. 105 ЦПК призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Позивачем не заявлялося при перегляді справи в апеляційному суді клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи, для визначення стану позивача в момент вчинення правочину 15 травня 1997 року, навпаки, він від такої експертизи відмовився.

Відтак, вирішуючи спір в даній справі, суд 1 інстанції на підставі поданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки матеріали справи не містили належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що позивач на час укладання договору дарування був не здатним усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а його волевиявлення не було вільним чи не відповідало його волі.

Суд 1 інстанції на підставі поданих сторонами доказів, також дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-проджажу, оскільки матеріали справи не містили належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_3 при його укладанні порушив вимоги Закону.

Оскільки доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, колегія судів дійшла висновку, що суд першої інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи правильно застосував норми матеріального права, оцінивши наявні у страві докази, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: