КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року, постановлене суддею Плахотнюк К.Г. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні,

У С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні, обґрунтовуючи тим, що з 01.12.2009 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області розірвано 22.06.2017 року. За час спільного проживання ними, як подружжям, за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу № 16-1250/К845, укладеним 16.12.2010 року між ОСОБА_1 та АТ Холдинговою компанією «Київміськбуд». Крім того, йому стало відомо, що відповідачка під час перебування у шлюбі без його згоди за спільні кошти подружжя у розмірі 630630 грн. оплатила сто відсотків вартості майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності її дочці від першого шлюбу ОСОБА_4 , що підтверджується доданими до позову квитанціями на ім`я відповідачки. В добровільному порядку поділити спільне майно відповідач відмовилася, з огляду на що позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, використані на оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 в сумі 630 630, 00 грн.; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію Ѕ частини грошових коштів використаних на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 у розмірі 315 315, 00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : квартиру АДРЕСА_1 ; грошові кошти, використані на оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , в сумі 630 630 (шістсот тридцять тисяч шістсот тридцять) гривень.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири квартиру АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частини грошових коштів використаних на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 ,у розмірі 315 315 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору сплачених при зверненні до суду з позовом 8 000 грн.

Не погодившись із рішенням суду, 30.06.2021 відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити, скасувати забезпечення позову, мотивуючи тим, що рішення постановлено з порушенням матеріального та процесуального права, не враховані обставини, які мають значення для справи, не враховані правові висновки Верховного Суду, при неповному з`ясуванні судом обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, не дотримано принципу рівності сторін. Вказує, що позов поданий особою без повноважень; судом не взято до уваги поважність причин неприбуття в суд відповідача та розгляд справи без його участі, порушивши при цьому принцип змагальності; в основу рішення покладено докази, які отримані позивачем не належним чином і не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України, подані до суду 21.04.2021 року тобто, після завершення розгляду справи; судом не розглянуте клопотання, заявлене відповідачкою про витребування доходів позивача, внаслідок чого при вирішенні справи по суті судом не досліджено, а за які кошти спірне майно було набуте та джерело їх походження, а рішення побудоване на припущеннях.

Третя особа ОСОБА_2 також подала до суду апеляційну скаргу на вказане рішення, просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог щодо грошових коштів, використаних на оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що судом не взято до уваги поважність причин неприбуття в суд відповідача та третьої особи; відсутність повноважень у представника на подання позову; неналежні та недопустимі докази; відсутня інформація про доходи позивача, внаслідок чого при вирішенні справи по суті фактично судом не було встановлено, за які кошти спірне майно було набуте та джерело їх походження.

У суді апеляційної інстанції апелянти та їх представник підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Позивач та його представник просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між ними, оскільки придбане в період їх шлюбу.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного, так як суд неповно встановив обставини справи, прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, з порушенням норм матеріального права, що відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та постановлення нового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з 09.08.2010 року, що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав № 16-1250/К 845 від 16.12.2010 року, довідкою від 12.01.2011 року до договору купівлі-продажу майнових прав № 16-1250/К 845 від 16.12.2010 року, довідкою від 01.04.2011 року до договору купівлі-продажу майнових прав № 16-1250/К 845 від 16.12.2010 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 93953190 від 08.08.2017 року (а.с. 7-10, 11, 12, 13, 14-15).

Зазначена квартира зареєстрована на праві приватної власності за відповідачкою під час перебування у шлюбі з позивачем, що визнано і самою ОСОБА_1 .

Квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року, актом прийому-передачі квартири інвестору від 11.07.2014 року, актом прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року, додатковою угодою № 1 від 02.09.2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, довідкою від 03.04.2014 року (а.с. 16-17, 18, 19, 20, 21).

Як видно зі змісту досліджених судом квитанцій, а саме: № 1089753, № 1090660 від 27.11.2012 року, № 1533619 від 24.12.2012 року, № 1896330 від 21.01.2013 року, № 2489283 від 05.03.2013 року, № 2880853 від 01.04.2013 року, № 3852286, № 3852309 від 12.06.2013 року, № 3337449 від 07.05.2013 року, № 4868327 від 27.08.2013 року, № 7167050 від 18.02.2014 року, кошти за вказаними квитанціями вносилися ОСОБА_1 на виконання вимог договору купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року.

Відповідачем ОСОБА_1 було внесено на рахунок ПАТ «ХК «Київміськбуд» відповідно 298 047, 00 грн., 13 000, 00 грн., 40 000, 00 грн., 40 000, 00 грн., 35 000, 00 грн., 35 000, 00 грн., 40 000, 00 грн., 40 000, 00 грн., 40 000, 00 грн., 39 930, 50 грн., 9 652, 50 грн. Загальна вартість квартири склала 630 630, 00 грн., що підтверджено доданими до позову квитанціями (а.с. 22, 23, 24, 25, 26, 27).

Заперечуючи проти позову в частині щодо стягнення з неї на користь позивача 315 315, 00 грн., відповідачка зазначила, що внесла кошти на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року за довіреністю, виданою ОСОБА_4 на її ім`я, однак вся сума коштів, що вносилася різними платежами, належали її дочці ОСОБА_4 на праві приватної власності, оскільки остання працевлаштована та має самостійний дохід.

На виконання ухвали суду від 16.10.2019 року Звенигородським управлінням ГУ ДПС у Черкаській області надано інформацію щодо доходів ОСОБА_1 з 2006 року по 2017 рік включно та ОСОБА_4 з 2009 року на 2014 рік включно.

Так, ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 07.12.1995 року по 25.09.2007 року та з 04.12.2009 року по теперішній час за наступними видами діяльності: 47.72 (основний) роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах; 47.82 роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 47.71 роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах. Відповідно до поданої звітності, ОСОБА_1 має наступні доходи: 2006 рік - 53 000, 00 грн., 2007 рік - 7 500, 00 грн., 2010 рік - 82 500, 00 грн., 2011 рік - 65 000, 00 грн., 2012 рік - 140 200, 00 грн., 2013 рік - 137 235, 00 грн., 2014 рік - 154 745, 00 грн., 2015 рік - 186 405, 00 грн., 2016 рік - 276 740, 00 грн., 2017 рік - 232 930, 00 грн. (а.с.174-176, 178).

ОСОБА_4 за 2010 рік - 13 057, 55 грн., за 2011 рік - 48 033, 98 грн., за 2012 рік - 47 560, 59 грн., за 2013 рік - 50 044, 27 грн., за 2014 рік - 54 558, 15 грн. (а.с. 177).

Дані про доходи позивача у матеріалах справи відсутні, у задоволенні клопотання про витребування даних про доходи позивача за спірний період судом першої інстанції відмовлено.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з 09.08.2010 року, придбана в період шлюбу із позивачем. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що зазначена квартира є обєктом спільної сумісної власності як майно набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того працював один із подружжя в даний період чи ні.

Доказів того, що квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти одного із подружжя ними не надано.

Апелянтом ОСОБА_1 не доведено підстав для відступу від принципу рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя.

За час перебування сторін у шлюбі на ім`я ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року.

Як вбачається із Договору купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 ( а.с.16) він був укладений між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_5 .

Надалі квартира АДРЕСА_2 була передана ОСОБА_2 та належить їй на праві власності.

Таким чином , позивач не оспорюючи право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру, просить стягнути з ОСОБА_1 кошти за 1/2 частину вартості вказаної квартири.

Доказів того, що саме кошти сторін по справі були внесені на виконання умов Договору купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року, позивач суду не надав.

Посилання позивача та суду першої інстанції на те, що квитанції про внесення коштів на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 3327/РН-К від 27.11.2012 року свідчать про оплату вартості зазначеної квартири у повному обсязі ОСОБА_1 в період її шлюбу із позивачем, не можуть бути прийняті судом, оскільки, як вбачається із матеріалів справи , ОСОБА_5 03.12.2012 року видала на імя ОСОБА_1 довіреність на право представляти її інтереси та вчиняти дії, пов`язані з придбанням квартири ( а.с.108)

ОСОБА_1 пояснила, що вона діяла на підставі довіреності від імені дочки, підписувала Акт приймання-передачі майнових прав, вносила кошти та інше, однак, кошти, що вносилися для придбання квартири, належали дочці , вона лише діяла від її імені.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в частині стягнення коштів за 1/2 частину вартості квартири, що належить ОСОБА_2 не можуть бути стягнуті із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , так як ним не надано належних доказів , що на придбання квартири АДРЕСА_2 були витрачені спільні кошти його та відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення 1/2 частки коштів, що ніби-то сплачені відповідачем в період шлюбу на придбання майнових прав на квартиру, що належить ОСОБА_2 , оскільки гроші, витрачені на придбання майна не можуть бути предметом поділу у такому випадку, у розумінні приписів ст.ст. 63, 69 СК України. Відповідно до сімейного законодавства поділу підлягає лише спільне майно подружжя, а не спільні витрати.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №466/6752/16ц.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 1/2 частини грошових коштів, використаних на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 ,у розмірі 315 315 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову в цій частині у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації 1/2 частини грошових коштів, використаних на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 у розмірі 315 315 грн. скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги в цій частині залишити без задоволення.

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: