РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 181/1081/20
Провадження № 2/181/18/21
"23" вересня 2021 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Юр`єва О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Яківець А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння,-
за участю сторін по справі:
представника позивача адвоката Руденка О.В.
представника відповідача адвоката Гуцало П.С.,
третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3
02 грудня 2020 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позивач, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним від 25.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до підготовчого судового засідання.
14.01.2021 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив від позивача ОСОБА_1 , відповідно до якої зазначається, що з викладеним у відзиві він не згоден повністю та вважає такий відзив необгрнутованим, а аргументи викладені у ньому такими, що не заслуговують на увагу. Відповідачка дещо спотворює фактичні обставини, що може ввести суд в оману. Так, відповідачка зазначає, що ОСОБА_3 у період з 2014 року по 2018 рік не займалася підприємницькою діяльністю, отримувала невелику пенсію, і у неї не було фінансової можливості для заощадження коштів. При цьому відповідачка замовчує ту обставину, що ОСОБА_3 до 2014 року займалася підприємницькою діяльністю з 2001 року, і в вочевидь мала можливість і змогла заощадити кошти. Про те, що ОСОБА_3 на власний розсуд прийняла рішення про реєстрацію вказаного житла на відповідачку, він, як зазначалося довідався лише у серпні 2020 року. Заява відповідачки про те, що розписка підроблена, бо на ній міститься не підпис ОСОБА_4 і клопотання про призначення відповідної експертизи вважає абсолютно необгрунованими та надуманими. Справжність підпису на розписці може підтвердити сама ОСОБА_4 , а клопотання про призначення експертизи, на його думку є спроба відповідачки затягнути процес. Крім того зазначає, що відзив відповідачки не відповідає вимогам пере дбачем ст.178 ЦПК України. Враховуючи зазначене прохає позовні вимоги задовільнити повністю.
Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про проведення судового засідання у справі у режимі відеоконференції із Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська.
Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів у ОСОБА_5 , а також про витребування оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1 було відмовлено.
30 березня 2021 року до канцелярії суду надійшли письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 зі змісту яких вбачається, що дійсно у 2016 році вона та її батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які на даний час померли, вирішили продати свою квартиру під АДРЕСА_2 . З пропозицією купити це житло до них звернулася ОСОБА_3 і з нею у подальшому вона та її батьки вели перемовини щодо купівлі-продажу квартири. Досягнувши згоди з усіх питань у нотаріуса у м. Дніпропетровську вони оформили договір купівлі-продажу вказаної квартири. 2/3 частини грошей від вартості квартири отримала вона, бо вона діяла від свого імені та імені батька, ОСОБА_9 за дорученням, а 1/3 частину грошей отримала її мати, ОСОБА_10 . Гроші і їй і ОСОБА_10 передавала ОСОБА_3 . Вже після передачі їй ОСОБА_3 грошей вона власноручно написала розписку про їх отримання та поставила свій підпис. Копія цієї розписки надана у матеріалах позову. ОСОБА_10 також власноручно написала розписку про отримання грошей від ОСОБА_3 . Розписки вони писали кожна за себе. Чому у договорі купівлі-продажу покупцем зазначено ОСОБА_2 вона пояснити не може5. Вони, тобто вона і батьки вважали власником квартири ОСОБА_3 , а хто був зазначений покупцем у документах було не принципово, тому вона загалом згодна з позовом та немає заперечень щодо його задоволення.
31 травня 2021 року до канцелярії суду надійшла позовна заява від третьої особи, яка не заявляла позовних вимог до предмету ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вона та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У 2016 році вони з чоловіком вирішили купити квартиру АДРЕСА_2 , яка належала та у якій мешкала сім`я ОСОБА_11 , та пристосувати зазначену квартиру для проживання її доньки від попереднього шлюбу ОСОБА_5 , оскільки вона є інвалідом ІІ групи, часто хворіє та потребує медичної допомоги, а зазначена квартира знаходиться неподалік від районної лікарні. У подальшому вони з чоловіком ОСОБА_1 планували заповісти цю квартиру донькам ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Переговори з родиною ОСОБА_11 щодо купівлі-продажу квартири вела особисто вона. Після досягнення домовленостей щодо суми коштів за відчуження квартири, вона взяла вдома з їх спільного сімейного бюджетру гроші та передала їх ОСОБА_11 . Нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу квартири відбувалося у м. Дніпро і ОСОБА_1 при цій процедурі присутній не був, оскільки залишився вдома. При оформленні вказаного правочину, вона надавши необхідні документи нотаріусу для оформлення договору, довідалася, що нотаріус не може зазначити покупцем саме її, оскільки вона заміжня і потрібна згода чоловіка на укладення такого договору. Зважючи на те, що ОСОБА_1 у м.Дніпро не було, а ОСОБА_2 , яка на той час не була заміжня поїхала разом з нею, вона не заперечувала, щоб у договорі купівл- продажу квартири зазначити покупцем ОСОБА_2 вважаючи це несуттєвим. Після придбання зазначеної квартири вона та ОСОБА_1 за кошти з їх сімейного бюджету зробили у вказаній квартирі ремонт, який тривав до весни 2018 року.є Після чого у вказаній квартирі дякий час мешкала зі своєю сім`єю їх з ОСОБА_1 донька ОСОБА_2 , відповідач по справі. У цій квартирі зареєстрована також ОСОБА_5 . У кінці 2019 року чи на початку 2020 року ОСОБА_2 виїхала в м.Дніпро. Приблизно у серпні 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 звернулася до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На її звернення з цього питання до ОСОБА_2 остання повідомила, що вона є власницею спірної квартири і може розпоряджатися нею як хоче. Вже після чого вона розповіла ОСОБА_3 про обставини за яких 25.10.2016 року було укладено договір купівлі-продажу спільної квартири та чому нерухомість було оформлено саме на ОСОБА_2 а не на неї. Чоловік звернувся до суду з відповідним позовом до суду. Після чого вона почала розбиратися у ситуації, що склалась та з`ясувала, що з юридичної точки зору те, кого зазначенго покупцем у договорі купівлі-продажу має суттєвє значення. Саме у серпні 2020 року вона довідалась, що таким чином порушують її права. Уже в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , усвідомивши вказані обставини та після консультації з фахівцями у галузі права прийшла до висновку щодо необхідності звернення до суду з цим позовом. Просить суд визнати договір купівлі продажу квартири від 25.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати.
Ухвалою суду від 01 червня 2021 року було змінено статус ОСОБА_3 по даній справі з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним ОСОБА_1 .
22 червня 2021 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє позовні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 відповідно до якого, вважає, що позовні вмоги безпідставні, оскільки для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2016 року відсутні підстави. Обставини, що вказані у позові третьої особи, вона заперечує у повному обсязі. Оскільки всі перемовини щодо продажу спірної квартири вела саме вона та грошові кошти у кабінеті нотаріуса продавцям також передавала вона. Квартиру вона придбала за свої власні кошти і для себе. На період проведення ремонтних робіт в придбаній квартирі вона з сім`єю проживала у батьків до 07.03.2018 року. Батьки допомагали їй у проведенні ремонту. Вони з чоловіком за власні кошти купували будівельні матеріали для ремонту квартири та побутову техніку. Доказом вчинення нею дій спрямованих на виконання умов договору про оплату є розписка видана їй обома продавцями: ОСОБА_10 та ОСОБА_4 про отримання ними грошей від неї за продану квартиру. Проте вона не має можливості надати суду цю розписку, оскільки її оригінал разом з оригіналом Договору купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2016 року реєстраційний номер 987 та оригінал Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно залишилися у шафі будинку її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . На її прохання віддати їй вказані документи ОСОБА_3 їй категорично відмовила. Надану розписку третьою особою вважає неналежним доказом адже вона не відповідає передбаченим вимогам закону щодо змісту такого документу. Крім того вважає, що вказана розписка є підробленою. Крім того звертає увагу суду, на ту обставину, що за інформацією, що міститься у тексті розписки, саме ОСОБА_4 продала квартиру за 271300,00 гривень, тоді, як належна трьом власникам (двом продавцям) квартира була продана за 100738,00 гривень. Крім того вважає, що ОСОБА_3 було пропущено строк позовної давності. Тому враховуючи зазначене прохає суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
22 червня 2021 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_2 , надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог.
Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року клопотання представника відповідача адвоката Гуцало П.С. про витребування доказів було задоволено частково, у задоволенні клопотань відповідача та представника відповідача адвоката Гуцало П.С., про призначення почеркознавчої та судово-технічної експертизи, а також про виклик свідків відмовлено.
Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року було вирішено до розгляду повторного клопотання представника відповідача адвоката Гуцало П.С. про призначення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи повернутися під час дослідження доказів, які містяться в матеріалах справи. У задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Гуцало П.С. про залишення позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.
Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Гуцало П.С. про відвід судді було відмовлено, оскільки викладені обставини заявленого відводу не містять передбачених законом випадків про відвід судді, а відтак, суд не вбачає підстав для задоволення відводу судді.
Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року було закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено судовий розгляд справи по суті.
06 вересня 2021 року до канцелярії суду надійшли додаткові письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 , відповідно до яких зазначає, що у 2016 році після досягнення згоди про продаж квартири по АДРЕСА_1 , нею, її батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та ОСОБА_3 вони оформлювали договір купівлі-продажу вказаної квартири у нотаріуса в м. Дніпропетровськ. Всі переговори щодо купівлі-продажу квартири у тому числі щодо вартості та переоформлення, велися між нею, її батьками та ОСОБА_3 ОСОБА_2 у цих переговорах участі не приймала. У день оформлення нотаріусом договору купівлі-продажу вказаної квартири ОСОБА_3 передала їй 2/3 частини коштів за квартиру, бо вона діяла і від свого імені і від імені батька ОСОБА_9 за його дорученням. 1/3 частину коштів отримала її мати ОСОБА_10 , які також гроші передавала ОСОБА_3 . Загальна сума за яку ними було продано квартиру складала близько 400,00 гривень, точно вже не пам`ятає. При оформленні договору нотаріусом вона не звертала особливої уваги на дії нотаріуса, бо вони з ОСОБА_3 досягли згоди з усих питань. Вже після ознайомлення з матеріалами, доданими до позовів вона звернула увагу, що вартість квартири у договорі зазначена менша. Скоріш за все нотаріус вказала суму яка була зазначена в оцінці квартири і у них вартість вона не перепитувала. ОСОБА_1 при цих подіях не було, а ОСОБА_2 була на скільки вона зрозуміла для підтримки матері ОСОБА_3 . Після отримання нею та її мамою ОСОБА_10 грошей від ОСОБА_3 вона власноручно написала розписку про отримання частини коштів та розписалась. Розписку вона віддала ОСОБА_3 і копія написаної і підписаної нею розписки додана до матеріалів справи.Вона з батьками вважали новим власником квартири ОСОБА_3 , а хто був зазначений покупцем у документах було не принципово, тому вона загалом згодан з позовами та не має заперечнь щодо їх задоволення. Вказані пояснення прохає приєднати до матеріалів справи, бо особисто не може з`явитися до суду через віддаленість та зайнятість.
Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Гуцало П.С. про призначення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи було відмовлено.
Судові розгляди справи проводилися 06 вересня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 21 вересня 2021 року та 23 вересня 2021 року.
Представник позивача, адвокат Руденко О.В. у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позовних вимог наполягав.
Приймаючи участь у судовому засіданні 14 версеня 2021 року, відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги заперечувала. Пояснила, що купила спірну квартиру за власні кошти, вважає позови необґрунтованими, вона на період придбання квартири була зареєстрована ФОП та мала відповідний дохід для купівлі квартири. У неї з батьками виник конфлікт через автомобіль, що належить їй, який батько не бажав віддавати, тому батьки вирішили подати вказані позово щодо квартири.
Представник відповідача, адвокат Гуцало П.С. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність. Свою позицію обґрунтував тим, що спірний договір купівлі-продажу квартири засвідчений нотаріально, нотаріусом перед підписанням угоди роз`яснювались сторонам умови угоди і заперечень не було. Нотаріуса до відповідальності за посвідчення вказаної угоди до відповідальності не притягнено, позивачі з такими вимогами не звертались. Розписку ОСОБА_4 вважає нікчемною, оскільки вона містить помилки у суммі ціни продажу квартири, які відрізняється від тієї, що вказана в угоді, та частки, яку отримала ОСОБА_4 за продаж квартири. Письмові пояснення самої ОСОБА_4 вважає такими, що не можуть бути прийняті як доказ, оскільки він не зміг особисто поспілкуватись із нею, та у нього є сумніви щодо їх підписання саме ОСОБА_4 .
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 , у судовому засіданні пояснила, що близько 20 років вони з чоловіком займалися підприємницькою діяльністю, десь у 2014 році вона формально зупинила діяльність ФОП, оскільки їй необхідно було оформити пенсію, тому, було вирішено зареєструвати ФОП на їх доньку, відповідача по справі ОСОБА_2 . Після того, як стосунки з донькою погіршилися, вона знову зареєструвалася як ФОП. Спірну квартиру вона купила за спільні з чоловіком кошти, які особисто передала продавцям, що підтверджується розпискою. Всі перемовини стосовно купівлі квартири також здійснювала вона. До нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу квартири вона поїхала з донькою ОСОБА_2 та її співмешканцем, на той час, ОСОБА_12 . Нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу квартири відбувалося у м. Дніпро і ОСОБА_1 при цій процедурі присутній не був, оскільки залишився вдома. При оформленні вказаного правочину, вона надавши необхідні документи нотаріусу для оформлення договору, довідалася, що нотаріус не може зазначити покупцем саме її, оскільки вона заміжня і потрібна згода чоловіка на укладення такого договору. Зважючи на те, що ОСОБА_1 у м.Дніпро не було, а ОСОБА_2 , яка на той час не була заміжня поїхала разом з нею, вона не заперечувала, щоб у договорі купівлі-продажу квартири зазначити покупцем ОСОБА_2 вважаючи це несуттєвим. Комунальні послуги сплачували ті хто проживав у спірній квартирі. Лише у серпні 2020 року вона довідалась, що таким чином порушують її права, після того, як дізналась, що ОСОБА_2 намагається через суд виселити з вказаною квартири сестру ОСОБА_5 .
Треті особи які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Суд, вислухав представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, яка заявляє самостійні вимоги, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку добутим доказам в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 17 серпня 1985 року виданого Іванівською сільською радою Межівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 17 серпня 1985 року.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до цього часу перебувають у шлюбі.
Згідно дослідженого у судовому засіданні договору купівлі-продажу квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 , від 25.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталією Дем`янівною вбачається, що продавцями зазначено ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , покупцем зазначено ОСОБА_2 , відповідача по справі.
Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що згідно звіту про оцінку майна, проведену Товариством з о обмеженою відповідальністю «Земля і право» від 18.10.2016 року, ідентифікатор за базою ФДМУ 1386821_18102016_72-10-РТ-М, ринкова вартість квартири становить 100738 (сто тисяч сімсот тридцять вісім) гривень 00 копійок.
Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що продаж квартири вчиняється між сторонами за 100738 гривень 00 копійок, зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення договору не підлягає.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71831544 від 31.10.2016 року власником квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер:987, виданого 25.10.2016 року є ОСОБА_2 .
Вказаний факт, також підтверджується письмовими поясненнями третьої особи по справі ОСОБА_4 від 23.03.2021 року та додаткових пояснень від 02 вересня 2021 року. Зі змісту яких, вбачається, що всі перемовини з продавцями стосовно купівлі-продажу квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 , здійснювала саме ОСОБА_3 та грошові кошти за квартиру ОСОБА_4 , яка діяла також на підставі довіреності від батька ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 передавала саме ОСОБА_3 , якій вони і написали письмові розписки.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст.321 даного закону передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1,2 ст.328 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації виникають відповідно до цього Закону.
Згідно із вимогами статей 2, 3, 4 вищевказаного Закону право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ІІК України). Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.182 ЦК України).
Частиною другою статті 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Так, твердження відповідача ОСОБА_2 , що всі перемовини щодо продажу спірної квартири вела саме вона та грошові кошти у кабінеті нотаріуса продавцям також передавала вона, а також те, що квартиру вона придбала за свої власні кошти і для себе не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.
Суд критично відноситься до заяв свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , засвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Баніною В.М. та вважає їх недостатніми та неналежними доказами підтвердження того факут, що саме ОСОБА_2 є покупцем квартири, оскільки у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_12 є цивільним чоловіком ОСОБА_7 - відповідача по справі, тому у суду виникають сумніви стосовно об`єктивності та неупередженості зазначеного свідка. Що стосовно заяви ОСОБА_14 та ОСОБА_15 то вказані обставини з приводу, яких зазначеними особами було надано пояснення до предмета позову не відносяться. Крім того, ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про виклик для допиту у судове засідання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з тих же самих підстав. Крім того, враховуючи предмет спору та у відповідності до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. В даному випадку письмові пояснення свідків, додані відповідачем є недопустими доказами, оскільки судом було відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про допит свідків, а їх письмові пояснення не можуть бути прийняті судом як докази показання свідків, оскільки безпосередньо суд не допитував їх, в зв`язку з тим, що, як вказано вище, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Суд вважає наявну в матеріалах справи розписку ОСОБА_4 належним та допустим доказом факту передачі коштів за придбану спірну квартиру збоку ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_10 . У суда відсутні сумніви щодо достовірності вказаної розписки, адже ОСОБА_4 у письмових поясненнях підтвердила факт її написання. суд не може прийняти доводів сторони відповідача щодо підроблення чи іншим чином спотворення даного документу, оскільки сторонами, які зазначені в ній підтверджено факт її складання, що усуває будь-які сумніви у її справжності.
Надані роздруківки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_3 зі змісту яких вбачається, що у 2014 році ОСОБА_3 зупинила підприємницьку діяльність, а у 2018 році її поновила не є достатнім доказом того факту, що остання не мала коштів для придбання спірної квартири. Крім того у судовому засіданні поясненнями сторін підтверджено факт того, що фактично підприємницьку діяльність продовжувала здійснювати ОСОБА_3 .
Доводи ОСОБА_2 про те, що ремонтом у будинку вони з чоловіком займалися спільно та за власні кошти судом відхиляються, оскільки будь яких належних та допустимих доказів зазначених обставин матеріали справи не містять.
Суд зазначає, що для предмету доказування у зазначеній справі має вирішальне значення встановлення особи, що розрахувалася за придбане майно та прийняла його, таким чином виконавши обов`язки покупця за договором, суперечка сторін щодо обставин часу та місця передачі коштів продавцям (до договору чи у нотаріальній конторі) не має правового значення для вирішення даного спору, а під час розгляду справи судом встановлено факт сплати коштів продавцям та прийняття майна саме ОСОБА_3 .
Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язки покупця за договором квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 , від 25.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталією Дем`янівною в повному обсязі виконала ОСОБА_3 , оскільки зазначена квартира була придбана останньою, а відповідач формально вписана у договір.
Всі ці обставини в сукупності і досліджені докази дають правові підстави визнати договір купівлі-продажу квартири від 25.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що у період шлюбу позивача ОСОБА_1 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що спірна квартира набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, матеріали справи не містять доказів, які б беззаперечно підтвердили, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача-позивача. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано.
Тому, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, при цьому, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.
Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача.
З контексту вказаної правової норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна.
За змістом статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Враховуючи, що третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги доведено той факт, що вона є співвласником квартири, яку наразі просить витребувати у ОСОБА_2 , якою остання заволоділа безпідставно, суд приходить до висновку, що у даній частині позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги також підлягають задоволенню.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у частині визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, та витребування майна із чужого незаконного володіння, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, як і тотожні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння.
Разом з тим, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власностю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому в даному випадку, задоволення зустрічних вимог у частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у свою чергу виключає задоволення первісних вимог у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру.
Отже, враховуючи зазначене суд вважає за необхідне первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння, - задовольнити частково; позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння - задовольнити в повному обсязі
Що стосовно клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, то суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 257 ЦК України.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, перебіг позовної давності починається не з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, а з часу, коли ОСОБА_3 дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 дізналася, що її майнові права порушено лише після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_5 , яка зареєстрована у вказаній квартирі, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тобто у серпні 2020 року, а із позовом третя особа звернулася 31 травня 2021 року, тому позовна давність нею не пропущена.
Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ст. 131 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, у судовому засіданні встановлено, що оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, загальне захворювання з 17.01.1995 року довічно, тому відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. Отже, враховуючи зазначене, а також той факт, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме дві позовні вимоги з трьох, тобто 2/3, тому з ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1881,25 гривень.
Оскільки позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги було задоволено у повному обсязі, та при зверненні до суду із позовною заявою ОСОБА_3 було сплачено судовий збір у розмірі 2823,38 гривень, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3 .
За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу.
Згідно ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
Позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 у позовних заявах наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, які вони понесли та очікують понести, у зв`язку із розглядом даної справи. Однак, матеріали справи не містять документів, що свідчать, про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.
Тому враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне у відшкодуванні витрат позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на професійну правничу допомогу відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 158, 258 - 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 203,215,216, 256, 257, 317, 321, 331, 392, 655 ЦК України, суд
Первісний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ), та треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна (місце знаходження: АДРЕСА_7 ) про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити частково.
Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) треті особи які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 ) та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна (місце знаходження: АДРЕСА_7 ), про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння - задовольнити в повному обсязі.
Визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 від 25.10.2016 року, укладений між ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , з однієї сторони та ОСОБА_2 , з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. - частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині.
Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 .
В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , на користь держави судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 1881 (одна тисяча вісімсот вісімдесят одна) гривня 25 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2823 (дві тисячі вісімсот двадцять три) гривні 38 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Межівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 вересня 2021 року.

Суддя: О. Ю. Юр`єв