Справа № 143/333/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2021 року м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Бойка А.В.,

з участю секретаря судових засідань Огородник Н.А.,

представника позивача- адвоката Білана В.В.,

представника відповідача- адвоката Царківського О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Погребище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Станилівка Агро», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Погребищенська районна державна адміністрація Вінницької області про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною, -

Встановив:

В провадженні Погребищенського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Станилівка Агро», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Погребищенська районна державна адміністрація Вінницької області про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що є власницею земельної ділянки, площею 2,1668 га з кадастровим номером :01:004:0124, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Між позивачкою та СТОВ «Росія», правонаступником якого є ТОВ «Станилівка Агро» було укладено договір оренди від 30.03.2009 на вказану земельну ділянку строком на 10 років з розміром орендної плати 3% від нормативної грошової оцінки землі, державна реєстрація якого здійснена відділом Деркомзему у Погребищенському районі від 29.12.2011 за №04176.

Маючи намір самостійно обробляти належну їй на праві власності земельну ділянку та враховуючи, що наближається строк закінчення основного договору оренди, позивачка повідомила ТОВ «Станилівка Агро» заявою від 17.07.2018 про відмову від продовження Основного договору.

Вказана заява була зареєстрована та розглянута відповідачем.

04.03.2019 позивачці стало відомо про державну реєстрацію права оренди (яка відбулась 02.02.2018) належної їй на праві власності вище зазначеної земельної ділянки додатково строком на 18 років за орендарем ТОВ «Станилівка Агро», що є правонаступником СТОВ «Росія» на підставі додаткової угоди від 31.01.2018 до Договору оренди землі від 30.03.2009.

Позивачка стверджує, що вказану додаткову угоду вона не підписувала, земельну ділянку, належну їй на праві власності, в оренду ТОВ «Станилівка Агро» не передавала, повноважень на підписання угоди від свого імені нікому не надавала.

Відтак позивачка звернулась до суду та просить суд визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки б/н від 31.01.2018, площею 2,1668 га з кадастровим номером :01:004:0124, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області та визнати похідним наслідком визнання недійсності Додаткової угоди скасування реєстраційного запису за №24715822 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0124, яка розташована на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Ухвалою суду від 02.04.2019 провадження відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження під головуванням судді Марченко Л.В.

19.04.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого голова ТОВ «Станилівка Агро» В.Мазур просив суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Ухвалою суду від 31.05.2019 витребувано докази з СВК «Вівсяницький», з Управління праці та соціального захисту населення, з сільської бібліотеки с. Станилівка.

Ухвалою суду від 14.06.2019 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційну службу Погребищенського районного управління юстиції Вінницької області на Погребищенську районну державну адміністрацію.

Ухвалою суду від 04.07.2019 провадження у справі зупинено та призначено почеркознавчу експертизу.

З метою виконання клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 13.09.2019 до матеріалів справи долучено письмові докази та провадження у справі зупинено до отримання експертного висновку.

08.11.2019 на адресу суду надійшов висновок експерта № 254 від 01.11.2019 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №143/333/19 та ухвалою суду від 08.11.2019 відновлено провадження у справі.

13.01.2020 представником відповідача- адвокатом Царківським О.Ю. заявлено клопотання про виклик експерта.

У зв`язку зі припиненням повноважень судді Марченко Л. В. розпорядженням керівника апарату Павлюк Л. І. №7 від 03.03.2020 був призначений повторний авторозподіл судових справ та автоматизованою системою документообігу суду було визначено головуючого суддю Бойка А. В.

Ухвалою суду від 06.03.2020 справу прийнято в провадження судді Бойка А.В.

07.07.2020 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачки- адвокат Білан В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача- адвокат Царківський О.Ю. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив.

Представник Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області в судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні питання покладався на розсуд суду.

З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,1668 га з кадастровим номером :01:004:0124, яка розташована на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії IV -ВН №000405 (а.с. 19).

30.03.2009 між позивачкою та СТОВ «Росія» правонаступником якого є ТОВ «Станилівка Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,1668 га з кадастровим номером :01:004:0124, яка розташована на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області,, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 9-12).

31.01.2018 було укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди, яким продовжено строк дії основного договору на 18 років (а.с. 8, 12).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №254 від 01.11.2019 (а.с. 180-183), підпис від імені ОСОБА_1 в додатковій угоді від 31.01.2018 до договору оренди земельної ділянки від 30.03.2009, що укладена між ОСОБА_1 та ТОВ «Станилівка АГРО» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, у прохальній частині позову просила визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, а похідним наслідком недійсності додаткової угоди скасувати реєстраційний запис за №24715822 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0124.

За вказаних обставин, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги стосовно визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди належної позивачці земельної ділянки слід відмовити з підстав неефективного способу захисту, оскільки позивачка спірну додаткову угоду не підписувала та відповідно істотні умови такого договору не погоджувала, тобто цей правочин не відбувся, бо є не вчинений.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16.

Що стосується іншої вимоги стосовно скасування реєстраційного запису за №24715822 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0124, то слід пояснити наступне.

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до ч.3 ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, свідчить про те, що наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16.01.2020 такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у законі.

З огляду на викладене позовні вимоги в частині скасування реєстраційного запису за №24715822 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0124 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області не підлягають задоволенню, так як застосування такого способу судового захисту у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення порушеного права позивачки.

За таких обставин, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 202-205, 207, 215, 627, 638 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Станилівка Агро», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Погребищенська районна державна адміністрація Вінницької області про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 17.09.2021.

Суддя