Провадження № 22-ц/802/971/21 Категорія: 47 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Галицька І. П.,

з участю:

представника відповідачів Волинської обласної прокуратури і Офісу Генерального прокурора Романішиної Т. Л.,

представника відповідача Державної казначейської служби України Петрунів Т. С.,

представника відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області Добродій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького районного управління поліції ГУНП України у Волинській області, Луцької окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Міністерства внутрішніх справ України, Волинської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданою бездіяльністю, за апеляційними скаргами відповілачів Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеними позовними вимгами, які обгрунтував тим, що ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 19 серпня 2016 року задоволено його скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Постанову слідчого Слідчого відділу Луцького РВ УМВС України у Волинській області Смочука І.В. від 27 червня 2015 року про закриття кримінального провадження №0000399 від 08 червня 2015 року скасовано та зобов`язано слідчого провести повне, об`єктивне та всебічне досудове розслідування у відповідності до вимог КПК України. Слідчим не виконано вимоги ухвали суду.

Починаючи з 19 серпня 2016 року по 11 серпня 2017 року слідчим Смочуком І. В. не виконано ухвали суду та не вчинено жодних дій відповідно до вимог КПК України.

Крім того, 31 жовтня 2016 року позивач подав заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 162 КК України, однак слідчий СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області Смочук І. В. не виконав свого обов`язку відповідно відповідно до статті 214 КПК України та не вніс відомості до ЄРДР, чим вчинив протиправну бездіяльність.

Позивач також зазначав, що прокурором у кримінальному провадженні №0000399 від 08 червня 2015 року в період часу з 19 серпня 2016 року по 11 серпня 2017 року вчинено повну бездіяльність.

Позивач вважає, що внаслідок такої бездіяльності слідчого та прокурора у кримінальному провадженні йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв`язку із протиправною бездіяльністю посадових осіб відповідачів протягом цілого року, яку він оцінює у 5 000 000 гривень, так як при здійсненні досудового розслідування, починаючи з 15 травня 2015 року, не вчинено жодних слідчих та процесуальних дій і при цьому посадові особи органу досудового розслідування та прокуратури отримували весь час заробітну плату за свою бездіяльність.

Рішенням Горохівського районного суду від 20 травня 2021 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачі Головне управління Національної поліції у Волинській області, Волинська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора України, кожен зокрема, подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В судовому засіданні представики відповідачів апеляційні скарги підтримали і просили скарги задовольнити, інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційні скарги відповідачів слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено, що внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб органу досудового розслідування і прокуратури позивачу була заподіяна моральна шкода у розмірі 10000,00 грн.

Проте такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124, частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За матеріалами справи судом встановлено, що 08 червня 2015 року на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2015 року слідчим СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області Смочуком І. В. внесено відомості до ЄРДР за № 0000399 та розпочато досудове розслідування.

За результатами досудового розслідування 27 червня 2015 року слідчим прийнята постанова про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 19 серпня 2016 року постанову слідчого СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області Смочука І. В. від 27 червня 2015 року про закриття кримінального провадження № 0000399 від 08 червня 2015 року скасовано та зобов`язано слідчого СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області Смочука І.В. провести повне, об`єктивне та всебічне досудове розслідування у відповідності до вимог КПК України.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 11 серпня 2017 року визнано бездіяльність старшого слідчого СВ Луцького РВП Луцького ВП ГУНП Смочука І.В. у невиконанні ухвали Рожищенського районного суду від 19 серпня 2016 року та у нездійсненні інших процесуальних дій, визначених КПК України.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Згідно зі статтею 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених у частині 2 цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

Отже, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таку правову позицію, висловив Верховний Суд України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, яка відповідно до статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

При цьому причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії тертіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Європейський суд із прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Так, в Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі.

Вирішуючи спори про відщкодування суб`єктом владних повноважень завданої ним шкоди в кожному конкретному випадку суд повинен встановити, чи досягли негативні емоції з боку особи рівня приниження чи страждання. При цьому варто пам`ятати про причинно-наслідковий зв`язок та співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глубину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду.

За положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтував тим, що внаслідок неправомірних дій слідчого СВ Луцького районного управління УМВС України у Волинській області Смочука М. В., який безпідставно прийняв постанову про закриття кримінального провадження, не виконував вимоги ухвали суду і не вчинив жодних дій відповідно до вимог КПК України, йому була заподіяна моральна шкода у розмірі 5 000 000 грн. Позивач також зазначав, що протиправну бездіяльність щодо нього допустив і прокурор.

При цьому будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок таких дій слідчого і прокурора позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди останній суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саму шкоду заподіяно йому діями слідчого і прокурора та в якому розмірі.

Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 25 жовтня 1993 року у справі «Гольм проти Швеції», від 29 листопада 1996 року у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 13 липня 2006 року «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що реалізація позивачем процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого та прокурора під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а є справедливою сатисфакцією з відновлення його прав.

Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує висновки щодо застосування аналогічних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №174/508/20 (провадження № 61-9310св21); від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св19); від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19); від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 61-18842св19); від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19); від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19), від 18 квітня 2018 року у справі № 454/886/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі №641/2328/17 та від 28 січня 2019 року по справі №686/7576/18.

У вказаних постановах Верховний Суд зробив висновок про те, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, у тому числі про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і сам по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого слідчим суддею постановлено зазначену позивачем ухвалу, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Реалізація такого механізму оскарження дій слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено заподіяння йому діями відповідачів моральної шкоди.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокурарури, Офісу Генерального прокурора задовольнити.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області, Луцької окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Міністерства внутрішніх справ України, Волинської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді