Справа № 323/967/21
Провадження № 2/323/496/21
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

08.12.2021 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі судді Плечищевої О.В., при секретарі Лавданській Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комишувахської селищної ради Запорізького району Запорізької області про визнання права користування земельною ділянкою у порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

22 квітня 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом звернувся ОСОБА_1 , в якому прохав визнати за ним, у порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,00 га, розташовану на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, про що видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗП № 014328, виданий Комишуваською селищною радою Оріхівського району Запорізької області 20.12.2001.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області 08 червня 2006, актовий запис № 58.

Факт родинних відносин між ним та ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_2 , видане Жовтневим районним ЗАГС Донецької області 26.04.1963, актовий запис № 619,

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 014328, виданого Комишуваською селищною радою 20 грудня 2001 на підставі рішення Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 09 листопада 2001 № 299, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 146, для постійного користування матері була надана земельна ділянка площею 1,0 га.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, він є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 . У строк, встановлений законом для прийняття спадщини, він звернувся до державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Нотаріусом заведено спадкову справу № 331/2006.

Він звернувся із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 453/02-31 від 31.08.2018 завідуючої Оріхівської державної нотаріальної контори, свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, яку передано у постійне користування неможливо видати. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, вважає, що іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у нього немає.

В судове засідання засідання позивач, його представник не з`явилися, до суду надали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, у зв`язку з чим прохають їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засіданні не з`явився, до суду надали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини,дійшов до переконання про наявність підстав длязадоволення позову з наступних підстав.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, щоналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Також, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в користуванні ОСОБА_2 перебувала земельна ділянка площею 1,00 га, розташована на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ЗП № 014328 виданого 20 грудня 2001 року.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Законодавець визначив, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина тертя статті 46 цього Кодексу).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 58, що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 28.08.2018 року.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами частини другої статті 1221 ЦК України.

Як вбачається з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після її смерті відкрилась спадщина яка складається з:

- права постійного користування земельною ділянкою площею 1,00 га, розташованої на території Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ЗП № 014328, виданого 20 грудня 2001 року.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом, є її син ОСОБА_1 , що стверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим районним ЗАГСом Донецької області 26.04.1963 року.

Згідно частини першої статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Як вбачається з частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 22 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII (чинного на час видачі державного акта) встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року).

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України.

Такої ж правової позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду, що викладена у постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18, та зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Керуючись ст. ст. 76-83, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області про визнання права користування земельною ділянкою у порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею, 1, 00 га, розташовану на території Комишуваської селищної ради Оріхівськьго району Запорізької області, про що видано Державний акт на право постійного користування землею, серії І-ЗП № 014328, виданий Комишуваською селищною радою Оріхівського району Запорізької області 20.12.2001.

Рішення може бути оскаржено суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Плечищева О.В.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2021.