ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

Справа № 638/11577/20

Провадження № 22-ц/818/5750/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі його представника ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року, ухвалене суддею Хайкіним В.М., -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначає, що 14 червня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 23 листопада 2017 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі, у 2015 році ними було придбано автомобіль марки Mazda-CX7 універсал, 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , зазначений автомобіль був зареєстрований на ім`я чоловіка ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, користувався автомобілем виключно для своїх потреб. Наприкінці 2019 року ОСОБА_1 дізналась, що 28 серпня 2018 року автомобіль був проданий ОСОБА_4 , новій дружині відповідача, який того ж дня був зареєстрований в органах ДАІ на нового власника. Продаж автомобіля був здійснений без її згоди, проти її волі, не в інтересах їх сім`ї, згоди у будь-якій формі на продаж автомобілю вона не надавала, про відчуження автомобіля відповідач її не повідомив, гроші від продажу автомобіля у розмірі належної їй частки відповідач не надав, та розпорядився грошовими коштами, набутими від продажу автомобіля на свій розсуд. Враховуючи, що вказаний автомобіль є об`єктом спільної власності подружжя, вважає, що має право на поділ спільної власності подружжя - автомобілю Mazda-CX7 шляхом стягнення компенсації з відповідача половини вартості автомобіля у розмірі 270 000грн.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки коштів, які були внесені подружжям за спірний автомобіль у період сумісного проживання, а саме 135 000грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки відчуженого автомобіля в розмірі 135 000грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 350грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що хоча спірний автомобіль і було придбано в 2015 році, у період шлюбу з позивачем, проте шлюбні відносини між ними були фактично припинені у вересні 2014 року, а з лютого 2015 року він почав мешкати однією сім`єю з його теперішньою дружиною ОСОБА_5 .

Крім того, судом не було взято до уваги той факт, що спірний автомобіль було відчужено за 49 000грн., тому стягнення з нього на користь позивача суми в розмірі 135 000грн., яка фактично в тричі перевищує суму, яка була ним отримана від продажу автомобіля, покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар, оскільки зобов`язує його компенсувати суму, яку він фактично не отримав від продажу спірного автомобіля. Таким чином, сума стягнутої компенсації в будь-якому разі не могла перевищувати суму вартості Ѕ частини спірного автомобіля, яка розраховується від ціни продажу автомобіля 49 000грн., що становить 24 500грн., оскільки такий автомобіль був проданий саме за таку ціну.

Також зазначає, що договір купівлі-продажу щодо продажу спірного автомобіля ніким не оскаржений.

Поміж іншого завертає увагу суду на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, який обраховується з моменту фактичного припинення шлюбних відносин (вересень 2014 року), а не з моменту розірвання шлюбу (23 листопада 2017 року).

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль було придбано у період шлюбу, укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що майно вибуло із спільної власності подружжя, оскільки відповідач самостійно розпорядився автомобілем Mazda-CX7 універсал, 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без згоди позивача на це і не в інтересах сім`ї, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля, яка обрахована на підставі висновку експерта №20058, та становить 135000, 00 грн. (270 000грн. / 2).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 14 червня 2003 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 09 вересня 2020 року за вих. №31120-1346, автомобіль марки Mazda CX-7, (2006), червоний, № двиг. НОМЕР_3 , № шасі, № куз. НОМЕР_2 , з березня 2015 року перебував на обліку та був зареєстрований за ОСОБА_2 . З 28 серпня 2018 року відбулась перереєстрація на нового власника ОСОБА_4 .

Норми Сімейного кодексу України (далі СК України) у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

У позовній заяві ОСОБА_1 , підставою своїх позовних вимог зазначає, що вищевказаний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Між тим, 28 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_1 , без її згоди, не в інтересах їх сім`ї, відчужив спірний автомобіль на користь ОСОБА_4 (нової дружині). При цьому, грошовими коштами, отримані від продажу автомобіля, відповідач розпорядився на свій розсуд. Належної їй частки від продажу спірного автомобіля відповідач їй не надав. Враховуючи, що вказаний автомобіль є об`єктом спільної власності подружжя, вважає, що вона має право на поділ спільної власності подружжя - автомобілю Mazda-CX7 шляхом стягнення компенсації з відповідача половини вартості автомобіля у розмірі 270 000грн., 1/2 частина якої становить 135 000грн.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 05 квітня 2019 року по справі №645/4711/15-ц.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Оскільки судом встановлено, що спірний автомобіль було придбано 24 березня 2015 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду 23 листопада 2017 року, тому це рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Посилання відповідача на те, що хоча спірний автомобіль і було придбано в 2015 році, у період шлюбу з позивачем, проте шлюбні відносини між ними були фактично припинені у вересні 2014 року, а з лютого 2015 року він почав мешкати однією сім`єю з його теперішньою дружиною ОСОБА_5 , а тому спірний автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності належними та допустимими доказами не підтверджено.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 14 червня 2003 року розірвано.

Із змісту рішення вбачається, що через не порозуміння, різницю інтересів та втрату поваги одне до одного подружжя втратило почуття взаємної любові та поваги одне до одного, шлюбно-сімейні відносини припинені.

Між тим, під час розгляду справи про розірвання шлюбу судом не встановлено факту припинення шлюбно-сімейних відносин у вересні 2014 року, як про це зазначає відповідач.

Шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (новою дружиною) було укладено 21 березня 2018 року.

Надані відповідачем суду нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в яких останні повідомляють, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами по справі були припинені у вересні 2014 року, колегією суддів не приймаються, оскільки вони не є належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.ст.77-78 ЦПК України.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 135000грн, виходячи з ринкової вартості автомобіля.

Між тим, відповідач ОСОБА_2 заперечує з цього приводу, оскільки спірний автомобіль був відчужений ним за 49 000грн., 1/2 частина вартості якої складає 24 500грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до висновку експерта №20058 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №638/11577/20, складеного 01 квітня 2021 року, середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. НОМЕР_1 станом на 24 березня 2015 року становить 319 509,22грн., середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 28 серпня 2018 року становить: 295 030грн., середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. НОМЕР_1 станом на 25 серпня 2020 року становить: 284 900грн., середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. НОМЕР_1 станом на 01 квітня 2021 року становить: 288 520грн.

З викладеного вбачається, що заявлена до стягнення сума у розмірі 135 000грн., як 1/2 вартості відчуженого автомобіля, не перевищує 1/2 частини від ринкової вартості спірного автомобіля.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшла висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю. Проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивачки, як другого з подружжя.

Доводи відповідача про те, що позивачем було пропущено позовну давність є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Статтями 256-257 та 261 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Матеріали справи свідчать, що шлюб між сторонами було розірвано 23 листопада 2017 року. З цим позовом ОСОБА_1 звернулася 25 серпня 2020 року. При цьому, сама позивачка зазначає, що про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2020 році під час розгляду іншої цивільної справи, що перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова та саме тоді дізналась, що спільні з відповідачем діти позбавлені права на користування спірним автомобілем у зв`язку з його відчуженням новій дружині відповідача. При цьому, позивач довела відсутність у неї можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Таким чином, загальний трирічний строк позовний давності для звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущено.

Твердження відповідача про те, що відлік строку позовної давності слід обраховувати від дати припинення шлюбних відносин вересень 2014 року колегією суддів не приймаються, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону.

Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, який було відчужено ОСОБА_2 без згоди дружини, а доказів того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, апеляційний суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Mazda CX-7, (2006), червоний, № двиг. НОМЕР_3 , № шасі, № куз. НОМЕР_2 , у розмірі 135 000грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі його представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова