печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року суддя Печерського районного суду міста Києва Остапчук Т.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту: на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків. Частинами 1,2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Вказана позиція викладена у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 року по справі №320/3560/18. З заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви вбачається, що 24.04.2019 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у Заявника 9990000 гривень 00 коп., сума за домовленістю сторін еквівалентна 370000 (триста сімдесят тисяч) доларів СІЛА 00. Підписом даного договору ОСОБА_2 засвідчив, що суму позики він отримав у повному обсязі до підписання договору. Відповідно до п.3 Договору позики. ОСОБА_2 зобов`язаний повернути Заявникові борг до дванадцятої години ранку 24 червня 2019 року не вбачається. Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 своєчасно борг не повернув, 03.06.2021 Заявник звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. для направлення ОСОБА_2 вимоги про погашення заборгованості за Договором позики у розмірі 9990000 гривень 00 копійок. Дана вимога була отримана 04.06.2021. Отримавши вимогу, ОСОБА_2 не вчинив жодних дій щодо погашення заборгованості за Договором позики. Станом на день звернення з даною заявою за ОСОБА_2 рахується заборгованість за Договором позики у розмірі 9990000 гривень 00 копійок. Виходячи з вищевикладеного можна зробити висновок, що ОСОБА_2 є недобросовісним боржником, оскільки дві з трьох квартир, які перебувають у його власності, обтяжені іпотекою, і строк виконання основного зобов`язання за договорами іпотеки минув, відповідно, ОСОБА_2 , основне зобов`язання не виконав. Машино-місце ж перебуває у податкові заставі, що вказує також і на те, що ОСОБА_2 є недобросовісним платником податків. Таким чином, враховуючи розмір заборгованості, яка рахується за ОСОБА_2 перед Заявником, а також той факт, що серед усієї нерухомості, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , лише квартира за адресою: АДРЕСА_1 не перебуває під обтяженням, Заявник вважає, що задля забезпечення можливості виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , необхідно накласти арешт на квартиру, яка перебуває у власності ОСОБА_2 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначено у договорі позики, яка надана до суду, від 25.04.2019 року п. 4 позичальник зобов`язується забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою нерухомого майна: нежилі приміщення з №1 по №44 групи приміщень 300 ( в літ А), загальною площею 350,6 кв.м , що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Одночасно, з урахуванням вище встановлених обставин суд враховує, що стосовно договору позику, майна зареєстровано іпотеку. За змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку», пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Враховуючи вищевикладене, оскільки спірне нерухоме майно перебуває в іпотеці, суд доходить до висновку, що у разі вжиття заходів забезпечення позову по цій справі шляхом накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, такі дії суду порушать права іпотекодержателя, який згідно положень Закону України «Про іпотеку» вправі одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цих боржників. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що заявником не аргументовано заяву про забезпечення позову до подачі позовної заяви щодо застосовування заходів забезпечення позову та не надано доказів щодо реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість того, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Враховуючи викладене, те, що заявником не наведено обставин та мотивів, яким чином невжиття запропонованих нею заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд приходить висновку, що заявнику слід відмовити у задоволенні його заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви. Керуючись: ст.ст.150,153,259-261 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити. Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.В.Остапчук