Справа № 165/228/18 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1366/21 Категорія: 63 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Осіпука В.В.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в житло за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.

На обґрунтування заявлених вимог покликаються на те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу з ОСОБА_4 , тобто належить йому та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. 08 травня 2007 року шлюб між ними було розірвано, а рішенням Нововолинського міського суду від 05 березня 2008 року було встановлено порядок користування житловою квартирою. Виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату 10 кв.м., а йому та синам ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в користування житлові кімнати площею 16,1 кв.м. та 12.3 кв.м. Кухню, ванну, кімнату, туалет та коридор залишили у загальному користуванні. Декілька років він не користувався своїм майном, однак на даний час, має намір проживати в спірній квартирі. Зазначає, що відповідач створює йому перешкоди в користуванні житлом, не дає ключі від вхідних дверей та не відповідає на дзвінки. Більше того, вона не виконує рішення суду від 05 березня 2008 року та користується всією квартирою.

З врахування заяви про збільшення позовних вимог просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди в користуванні, шляхом вселення в неї.

ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 та позбавлення його права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . На обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_3 не є співвласником житла. Незважаючи на те, що квартира придбана ними у шлюбі, за взаємною домовленістю, ними було розділено спільне майно. У власність чоловіка перейшли заощадження, які склали близько 30 000 доларів США та автомобіль марки «Мазда», а у неї залишалася у власності спірна квартира, яка була придбана за кошти подаровані її матір`ю. ОСОБА_3 добровільно покинув житло і починаючи з 2010 року проживав із співмешканкою у смт. Благодатне м. Нововолинська. Також, відповідач ОСОБА_3 вивіз з квартири усі свої речі та належне йому майно, проте в добровільному порядку не знявся з реєстрації, у зв`язку з чим вона несла додаткові витрати по утриманню майна.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить усунути перешкоди в користуванні власністю належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_2 . Позбавити права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 з подальшим зняттям з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 15 квітня 2018 року зустрічний позов суд прийняв до свого провадження і об`єднав в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 11 серпня 2021 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалено Визнати за ОСОБА_3 , право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені первісного позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити повністю.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є той факт, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана подружжям під час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно підлягає поділу, шляхом визання за позивачем права власності на 1/2 його частину.

Такі висноки суду є правильними та таким, що узгоджуються з нормаи права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі з 22 листопада 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 08 травня 2007 року був розірваний і на підтвердження цього у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.7).

Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири (а.с.10) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.40), 31 березня 2000 року ОСОБА_4 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

У судовому засіданні встановлено, що у вказаному житлі зареєстроване постійне місце проживання наступних осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , її малолітньої дочки ОСОБА_6 та синів сторін: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Неодноразово, судом вирішувалися спори між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою.

Так, рішенням Нововолинського міського суду від 05 березня 2008 року був встановлений порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 виділено житлову кімнату 10, 00 кв м. а ОСОБА_3 разом із синами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 виділено у користування житлові кімнати площею 16,1 кв.м та 12.3 кв.м. Підсобні приміщення, а саме кухню, ванну кімнату, туалет, коридор залишено у загальному користуванні. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні житловою кімнатою 10,00 кв.м та підсобними приміщеннями ОСОБА_4 (а.с.11-12).

Рішенням Нововолинського міського суду від 19 жовтня 2010 року зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 та її неповнолітній дочці ОСОБА_6 перешкоди у користуванні лоджією, площею 1,8 м.кв., що прилягає до кімнати площею 10,00 м.кв. в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.13-15).

Вказані судові рішення підтверджують, що жодною зі сторін не втрачався інтерес до спірного житла та вони бажали користуватись ним для власних потреб.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийстаттею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено устатті 317 ЦК України.

Згідно з нормоюстатті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першоїстатті 16 цього Кодексу,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (станом на час укладання договору купівлі-продажу квартири), майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з подружжя був зайнятий введенням домашнього господарства, доглядом за дітьми або інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. ( ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Згідно зі статтями 22 Кодексу про шлюб та сім`ю та 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтями 22 Кодексу про шлюб та сім`ю та 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_4 , заперечуючи належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності, не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що квартира є її особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов`язком.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо придбання спірного майна за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто, оскільки ОСОБА_7 є близьким родичем ОСОБА_4 , а ОСОБА_8 її хорошою знайомою, тобто вони є зацікавленими особами, а інших належних доказів про придбання квартири саме за особисті кошти ОСОБА_3 суду не було надано.

Також, суд першої інстанції правильно зазначив про безпідставність тверджень ОСОБА_4 про наявність між сторонами договору про поділ спільного сумісного майна, оскільки відповідач ОСОБА_3 у категоричній формі заперечив будь-які домовленості щодо поділу майна, а документального підтвердження викладених обставин, відповідач ОСОБА_4 суду не надала.

Суд першої інстанції підставно вказав, що звертаючись в суд з позовом про встановлення порядку користування квартирою, ОСОБА_4 фактично визнавала право спільної сумісної власності на житло бувшого подружжя. Більше того, у рішенні від 05 березня 2008 року судом було вирішено питання користування спірною квартирою, яка є спільною сумісною власністю сторін і рішення суду ОСОБА_4 не оскаржувала. Тобто наявні всі підстави вважати, що ОСОБА_3 довідався, що його право власності на квартиру не визнається відповідачем ОСОБА_4 саме з часу подачі нею зустрічного позову до суду з вимогами про виселення ОСОБА_3 як такого, який втратив право на користування житлом.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що строк позовної давності на час подачі ОСОБА_3 позову до суду, не сплинув, про застосування якого було заявлено представником ОСОБА_4 .

Як зазначено в ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 24 Кодексу Про шлюб та сім`ю ( станом на момент придбання квартири) роздільним майном подружжя вважалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них.

В даному випадку майно набуте на підставі договору купівлі-продажу, а тому до нього не можна застосовувати правового режиму роздільного майна.

Крім того відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу квартири від 31 березня 2000 року зміст статті 23 Кодексу України «Про шлюб та сім`ю сторонам договору роз`яснено.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі ( ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Враховуючи зазначене, хоч договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений відповідачем ОСОБА_4 , однак остання перебувала в шлюбі, а тому даний договір укладений в інтересах сім`ї і об`єкт даного цивільного договору є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ..

Згідно ст. 370 ч.2 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Враховуючи викладені норми закону, з огляду на те, що позивачем ОСОБА_3 доведено правомірність своїх вимог в частині належності йому частки в спірному майні, суд вважає за правильне визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В статті 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції, ОСОБА_3 проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 і нею користується, відтак підстав вважати, що у нього відсутні ключі від вхідних дверей, немає, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_3 про усунення перешкод останньому у користуванні квартирою.

Звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою, позивач визначила правовими підставами заявленого позову норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, що члени сім`ї власника майна втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3,статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно констатував, що оскільки спірна квартира належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності подружжя, а отже визнання співвласника таким, що втратив право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку за даною адресою не передбачене положеннями ст. 405 ЦК України та порушуватиме права відповідача, як співвласника майна, які є охоронювані Законом України.

Посилання апелянта на те, що відповідач більше року не проживає в даній квартирі, а тому він втратив право на користування квартирою є суб`єктивним тлумаченням норм закону, оскільки положення ч.2 ст. 405 ЦК України передбачають втрату права користування житлом членів сім`ї власника житлового приміщенням у разі відсутності понад одного року, а ОСОБА_3 є співвласником майна, а тому прав на вказане житло не може втратити.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя:

Судді: