КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9394/2021 Головуючий у ІІ інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВАН КЛІК» - Більчука Олександра Олександровича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВАН КЛІК» про визнання правочинів недійсними,

УСТАНОВИВ:

у травні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандр Україна» про визнання недійсними правочинів, а саме:

- договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК від 10.12.2014 року;

- договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 115/ФК від 16.01.2015року.

В обґрунтування заявленого позову зазначав, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувають цивільні справи № 755/10913/17, № 755/10916/17 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків. В зазначених справах як на доказ третя особа посилається на договір добровільного страхування кредитів № 70.0000005 від 07.08.2015 року, предметом якого є добровільне страхування договорів про надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів №№ 80-ФК від 10.12.2014 р., 115-ФК від 16.01.2015 р., укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 .

Позивач зауважував, що вказані договори з відповідачем не укладав,не підписував, не знайомився з їх умовами, строками, іншими істотними умовами, зазначеними в тексті вказаних договорів та не має до них жодного відношення, як сторона договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним правочин, а саме договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК від 10.12.2014 між ТОВ «Фінансова компанія Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним правочин, а саме договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 115-ФК від 10.12.2014 між ТОВ «Фінансова компанія Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 . Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Факторинг ПРО» на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Факторинг ПРО» на користь позивача ОСОБА_1 витрати на надання юридичних послуг в розмірі 13500 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся представник третьої особи, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВАН КЛІК», Більчук О .О . Посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в повному обсязі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду про те, що під час укладання оспорюваних договорів їх текст від імені позивача було підписано сторонньою особою, яка не мала повноважень на вчинення такої дії, ґрунтуються виключно на припущеннях. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що текстове обґрунтування, викладене у позовній заяві, є узагальненим, без прив`язки до конкретного договору; конкретної обставини, яка згідно із законодавством тягне правові наслідки у вигляді недійсності договору; конкретних доказів, які підтверджували припущення позивача щодо недійсності кожного договору окремо.

Апелянт вказує, що дійсність договорів факторингу № 80-ФК від 10.12.2014 та № 115-ФК від 10.12.2014 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема копіями самих договорів, наданими позивачем, та наявністю відомостей про стягнення заборгованості на підставі вказаних договорів.

Крім того, судом першої інстанції порушено правила об`єднання та розгляду різних позовних вимог. Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що сформульовані позовні вимоги не містять жодної ознаки, передбаченої частиною 1 статті 188 ЦПК України. Так, вимоги не пов`язані між собою підставою виникнення, оскільки стосуються різних правочинів, а також не пов`язані спільними доказами.

В основу оскаржуваного рішення судом також покладено відомості з позовної заяви про проведення у цивільній справі №755/10916/17, яка перебуває на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва, почеркознавчої експертизи. Зокрема, для проведення експертизи було надано копію договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів №115-ФК від 16.01.2015. В той же час, договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів №80-ФК від 10.12.2014 року не був предметом почеркознавчого дослідження, однак судом було застосовано відомості про експертизу і до даного договору.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України подано не було.

Відповідно до положень частини 3 статті 360 ЦПК України. відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 20.09.2021 року представник апелянта ПрАРТ «Страхова компанія «»ВАН КЛІК» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Науменко М.П. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» в судове засідання також не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений.

Керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 10.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК. Відповідно до вказаного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові фінансовий кредит за рахунок власних коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сума кредиту становить 145000,00 грн. Строк кредиту - з моменту його надання згідно п. 2.1.- 2.2. Договору по 10.12.2015.

Окрім того, 16.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 16.12.2014 укладено договір фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 115-ФК. Відповідно до вказаного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові фінансовий кредит за рахунок власних коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сума кредиту становить 148000,00 грн. Строк кредиту - з моменту його надання згідно п. 2.1.- 2.2. Договору по 30.09.2015.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги про визнання вказаних договорів недійсними, суд першої інстанції вважав встановленим, що підпис від імені позивача у оспорюваних договорах вчинено іншою особою без дотримання положень статті 207 ЦК України, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами ст. ст. 244, 245 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав, оскільки він зроблений без повного та всебічного встановлення обставин справи та за неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до статтей 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог зазначав, що спірні договори він не укладав, з їх умовами не був ознайомлений, підпис свій не ставив.

Таким чином, позивач просить визнати недійсним договір, який фактично не був вчинений.

Упостанові від 16 червня 2020 року по справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити якіж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, спірні договори про надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів є неукладеним, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Зі змісту позову вбачається, що у провадженні Дніпровсього районного суду м. Києва перебувають цивільні справи № 755/10913/17 та №755/10916/17 за позовом ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра -Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків. Предметом позову є стягнення збитків на підставі договору добровільного страхування кредитів, укладеного між відповідачем і ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг ПРО».

Тож ОСОБА_3 не позбавлений можливості доводити факт не укладення спірних договорів в рамках розгляду зазначених вище цивільних справ.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючи апеляційну скаргу та скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду також вирішує питання щодо стягнення з позивача ОСОБА_3 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВАН КЛІК» сплаченого останнім судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 305,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВАН КЛІК» - Більчука Олександра Олександровича задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 рокуу даній справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВАН КЛІК» про визнання правочину недійсним- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВАН КЛІК»понесені останнім витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 305 (дві тисячі триста п`ять) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.