справа № 388/1042/21
провадження № 2/388/469/2021
14.12.2021м. Долинська
Долинський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді - Степанов С.В.
при секретарі - Гриненко М.А.
розглянувши у відкритому судовому у залі суду м.Долинська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги наступним.
Позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить
квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 04 травня 2006 р. приватним нотаріусом Величко С.О. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 680.
Згідно з п.1 Договору дарування Дарувальник передав безоплатно у власність
(подарував), а Обдарований прийняв в дарунок квартиру під номером АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки, виданої Комунальним підприємством «Долинський
міськкомунгосп» від 11.06.2019 р.№ 7167 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до довідки, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Світ» від 31.05.2021 р. вих. № 35 підтверджується факт реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 на момент звернення з позовом, громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який доводиться позивачу зятем.
Проте відповідач в спірній квартирі фактично ніколи не проживав, а був зареєстрований в ній на прохання доньки позивача, з якою на той час перебував у зареєстрованому шлюбі. Так, з 22.09.2008р. відповідач ОСОБА_2 перебував з донькою позивача ОСОБА_3 у шлюбі, зареєстрованому Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис №89. Рішенням Долннського районного суду від 16.07.2019 р. у цивільній справі № 388/245/19, яке набрало законної сили 27.08.2019 p., шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, у зв`язку з чим відповідач припинив бути членом сім`ї власника квартири.
Той факт, що відповідач не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі немає, квартирою він не користується підтверджується Актом про обстеження квартири від 02 червня 2021 р.
Даний факт також підтверджується Довідкою ОСББ «СВІТ» вих. № 19 від 18.04.2019 р. В якій зазначено, що ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні квартира АДРЕСА_1 .
В зв`язку з цим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
В судовому засіданні сторона позивача заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити.
В судове засідання відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, на адресу його місця реєстрації, направлялись листи рекомендованою кореспонденцією про виклик до суду. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надсилав.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що сусід позивача з 1991 року, підтвердив факт не проживання відповідача.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що сусідка позивача, підтвердила факт не проживання відповідача.
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та існуванням умов передбачених ст.. 280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Копією договору дарування квартири від 04 травня 2006 р. Підтверджується право власності позивача ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7)
В копії довідки ОСББ «СВІТ» вих. № 19 від 18.04.2019 року зазначено, що ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні квартира АДРЕСА_1 (а.с.9).
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно приписів ст. 15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц, зазначено, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. У вказаній справі суд врахував, що відповідач свого часу перебував у шлюбі з дочкою позивача, яка померла, а також той факт, що сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Отже, відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік померлої дочки позивача) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане
з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та
розпорядження щодо цього майна.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Згідно із ч.І ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права
володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для: собистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України та Верховного Суду,
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження
позивача своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право
користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав
Таким чином, враховуючи факт не проживання відповідача в спірній квартирі без
поважних причин понад один рік, а фактично з моменту його реєстрації, а також втрату ним статусу члена сім`ї власника житла, суд вважає, що ОСОБА_2 підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
Керуючись ст.ст 12, 13, 76, 258, 259, 280-283, 289 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 понесений судовий збір в розмірі 908 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача відповідно до ст.284 ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржено у порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України, безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.В. Степанов