ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 641/11623/13-ц

провадження № 22ц/818/4729/21

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року в складі судді Ульяніч І.В.,

у с т а н о в и в:

25 жовтня 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Сафіра Федіра Олеговича звернулося до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 21 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № DN81АR02000259, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 79 701,63 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 21 січня 2015 року.

ОСОБА_1 належним чином не виконав умови договору та порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2013 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 302 591,82, яка складається з: 64 253,70 грн - заборгованості за кредитом; 51 491,80 грн заборгованості за процентами за користування кредитом; 20 331,33 грн заборгованості по комісії за користування кредитом; 151 867,76 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; штрафи 250,00 грн (фіксована частина), 14 397,23 грн (процентна складова).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2011 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк». В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81АR02000259 від 21 січня 2008 року в розмірі 126 608,32 грн звернуто стягнення на автомобіль DAEWOO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом продажу АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Від реалізації предмета застави банк отримав грошові кошти в розмірі 31 000,00 грн. Тому станом на 08 квітня 2013 року існує заборгованість, яка з урахуванням процентів, комісії та пені, складає суму в розмірі 261 313,18 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2017 року дана цивільна справа направлена до Фрунзенського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитно-заставним договором № DN81АR02000259 від 21 січня 2008 року в загальному розмірі 177 519,60 грн (64 253,70 грн заборгованість за тілом кредиту; 49 012,20 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 64 253,70 грн пеня) та судовий збір в розмірі 1 775,31 грн. Позов в іншій частині залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконував зобов`язання щодо погашення заборгованості у строки, встановлені кредитно-заставним договором № DN81АR02000259 від 21 січня 2008 року. Відповідно до вимог статей 611-612 ЦК України у разі порушення зобов`язання винна особа повинна сплатити штрафні санкції, передбачені угодами та законодавством. Оскільки пеня вдвічі перевищує розмір збитків банківської установи і є явно неспіврозмірною, вона перетворюється на несправедливо неспівмірний тягар для споживача кредитних послуг та джерело отримання несправедливих додаткових прибутків кредитором. Тому суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пеню в розмірі 64 253,76 грн, що відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14). Відмовляючи в задоволенні позову в частині вирішення спору про стягненні комісії, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, згідно з якою на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і які банком фактично не надавалися, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовим актами. Умова договору про сплату комісії за користування кредитом є нікчемною (постанови Верховного Суду України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 та Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц).

22 червня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про залишення позову АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з умовами кредитно-заставного договору № DN81АR02000259 від 21 січня 2008 року він був зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, а також сплачувати проценти за користування кредитом та пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. У разі неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Згідно з правовою позицією, що міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року справі № 6-20цс14, початок перебігу позовної давності для стягнення щомісячних платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Оскільки останнє погашення кредиту відбулося 08 квітня 2010 року, останнім днем звернення до суду є 08 квітня 2013 року. Однак позивач звернувся до суду 25 жовтня 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

До позовних вимог в частині стягнення пені застосовується позовна давність один рік, однак суд першої інстанції на це уваги не звернув, не врахував, що між ним та банком не було укладено жодного окремого договору про збільшення строку позовної давності та на порушення вимог статті 258 ЦК України стягнув пеню за період більше трьох років (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду України від 04 липня 2018 року справі № 310/11534/13-ц.

Крім того, оскільки 11 січня 2011 року позивач пред`явив до нього вимогу про звернення стягнення на предмет застави, чим змінив строк кредитування, то саме з цього часу АТ КБ «ПриватБанк» втратив право нараховувати проценти та пеню за користування кредитом, що узгоджується з правовими позиціями, які містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/6-ц (провадження № 14-318цс18) та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 14-10цс18) та Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду № 5017/1987/2012.

Зазначає, що стягнення з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені у розмірі 151 867,76 грн та штрафів в розмірі 250,00 грн (фіксованої частини) та в розмірі 14 397,23 грн (процентної складової) є подвійним стягненням та порушенням статті 61 Конституції України (правові позиції Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 152/5041/2012, від 29 березня 2018 року у справі № 585/1370/17, від 13 червня 20918 року у справі № 659/559/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 523/12978/16-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15.

АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про відмову в позові про стягнення комісії не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що 21 січня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № DN81АR02000259, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 701,63 грн на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 21 січня 2015 року (а. с. 8-17, т. 1).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого останній надав в заставу автомобіль Daewo, модель: Nexia, рік випуску 2007, тип ТЗ, № кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 належним чином не виконав умови договору та порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 08 квітня 2013 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 261 313,18 грн (31 667,43 заборгованість за поточним тілом кредиту, 32 586,27 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 49 012,20 грн заборгованість за процентами, 18 338,78 грн комісія, 129 708,50 грн пеня), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів, первинно, а саме 14 грудня 2010 року, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до заставодавця ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет застави.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2011 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк». В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81АR02000259 від 21 січня 2008 року в розмірі 126 808,32 грн звернуто стягнення на автомобіль DAEWOO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом продажу АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ, а також наданням АТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а. с. 97-100, т. 1).

Від реалізації 08 квітня 2013 року предмету застави АТ КБ «ПриватБанк» отримало 31 000,00 грн, які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 21 січня 2008 року № DN81АR02000259, у тому числі: юридичних витрат (пов`язаних з реалізацією предмета застави) 239,13 грн; штрафу 15 380,43 грн; простроченого тіла кредиту 15 380,44 грн (а. с. 180-181, т. 1; а. с. 118, т. 2).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави залишено без задоволення (а. с. 85-90, т. 2).

З наданих АТ КБ «ПриватБанк» уточнених письмових пояснень убачається, що станом на час розгляду справи у суді першої інстанції, після зарахування у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором грошових коштів, виручених від реалізації предмета застави, заборгованість ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором від 21 січня 2008 року № DN81АR02000259 станом на 08 квітня 2013 року складає суму в розмірі 261 313,18 грн (а. с. 138-140, т. 2).

Наявність заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором, не позбавляло кредитора права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором у разі невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, або у разі недостатності суми вирученої від реалізації предмета застави для повного погашення суми заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14 з приводу частини третьої статті 551 ЦК з урахуванням положень статті 3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав висловив правову позицію, яка полягала в тому, що суд має право зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Пеня, нарахована банком, вдвічі перевищує розмір збитків банківської установи за кредитно-заставним договором від 21 січня 2008 року № DN81АR02000259, понесених кредитором внаслідок неналежного виконання зобов`язання ОСОБА_1 умов кредитно-заставного договору, а тому суд першої інстанцій, вирішуючи питання щодо розміру пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, та обґрунтовано зменшив розміру пені до розміру заборгованості за тілом кредиту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначив розмір заборгованості за кредитно-заставним договором від 21 січня 2008 року № DN81АR02000259 станом на 08 квітня 2013 року в загальному розмірі 177 519,60 грн (64 253,70 грн заборгованість за тілом кредиту; 49 012,20 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 64 253,70 грн пеня), який відповідачем не спростовано.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 62,66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитор щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Зазначений правовий висновок викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження № 61-3872св18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц (провадження № 61-21009св18).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України)ри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верхтовного Суду.

За таких обставин, звернувшись 14 грудня 2010 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, який судом був розглянутий 11 липня 2011 року по суті, позивач перервав позовну давність у спорі з відповідачем щодо стягнення кредитної заборгованості. Позовна давність за пред`явленими банком в цій справі вимогами про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором від 21 січня 2008 року № DN81АR02000259 почалася заново з 15 грудня 2010 року і мала закінчитися 15 грудня 2013 року. Тому при зверненні до суду в вересні 2013 року з позовом в цій справі шляхом пред`явлення вимог про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором від 21 січня 2008 року № DN81АR02000259 АТ КБ «ПриватБанк» не пропустило позовну давність.

Доводи апеляційної скарги про те, що до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність один рік, однак пеня стягнута за період більше трьох років, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки розмір пені визначений після реалізації 08 квітня 2013 року предмету застави.

Посилання на те, що пред`явленням 11 січня 2011 року до ОСОБА_1 вимоги про звернення стягнення на предмет застави, позивач змінив строк кредитування, тому саме з цього часу АТ КБ «ПриватБанк» втратив право нараховувати проценти та пеню за користування кредитом є безпідставними, оскільки рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави залишено без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п.1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський