Справа № 341/473/21
Провадження № 22-ц/4808/1237/21
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представника банку Рокетської С.В.

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Галицького районного суду від 14 червня 2021 року, ухвалене в складі судді Мергель М. Р. у м.Галичі у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк ( далі АТ КБ ПриватБанк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивовано тим, що 18 вересня 2008 року між Акціонернем товариством комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н шляхом підписанням заяви, згідно умов якого остання отримала у АТ КБ «ПриватБанк» кредитний ліміт на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зі сплатою 1,9 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. 24 жовтня 2008 року між сторонами підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 23 000 грн. Позичальник підписав заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та Витяг з «Тарифів». Крім того відповідно до п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено будь-який розмір Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 25 лютого 2021 року виникла заборгованість в сумі 72 438,52 грн, що складається із: 56 723,90 грн - заборгованість за тілом кредиту (прострочене тіло кредиту) та 15 714,62 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 56 723,90 грн - заборгованість за тілом кредиту (прострочене тіло кредиту) та 2270 грн судового збору на користь банку.

Рішенням Галицького районного суду від 14 червня 2021 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.09.2008 № б/н, а саме за тілом кредиту в розмірі 2441 гривень 38 копійок та понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 76 гривень 50 копійок.В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник АК КБ «Приватбанк» Крилова О. Л. подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, з моменту підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, між сторонами був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до запропонованого банком договору. Сторонами при укладенні кредитного договору від 18 вересня 2008 року досягнуті усі істотні умови договору. Банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит, проте останньою не повернуто вказаний кредит і не сплачено відсотки за користування кредитом, тобто фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приват банк» не повернуті. Витрати клієнтом кредитних коштів за період з 25 жовтня 2008 року по 25 лютого 2021 року складають 108 833, 55 грн. Сума коштів на погашення заборгованості з 25 жовтня 2008 року до 25 лютого 2021 року становить 88099,08 грн. Таким чином, сума неповернутих коштів станом на 18 жовтня 2020 року становить 20 734,47 грн, що підтверджується виписками та розрахунками заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2008 року. Тому просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог за тілом кредиту та повністю задовольнити позов в цій частині.

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що розрахунок банку є недостовірним і у колонці «витрати клієнтом кредитних коштів» включає суми похідних платежів, списаних банком на власну користь. Крім того, 30 червня 2018 року відповідачем сплачено 19 730 грн, проте банком не зараховано в погашенням боргу, таким чином борг відповідача становить 2 441, 38 грн.

В судовому засіданні Представник ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що згідно з даними виписки підтверджуються доводи відповідачки, викладені у відзиві на позов, про сплату нею на користь Банку коштів на загальну суму 19730,0 грн після 30.06.2018, тобто після останнього фактичного використання кредитних коштів у межах кредитного ліміту. Таким чином, суд установив, що фактично не погашене тіло кредиту становить 2441,38 грн (22171,38 - 19730,0), що у своєму відзиві визнає і відповідачка. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 2441,38 грн та відмови у задоволенні решти позову.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом встановлено, що 18 вересня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши кредитну картку № НОМЕР_1 (а.с.17).

До кредитного договору Банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви позичальника, Витяг з Тарифів карт Банку «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

Згідно довідки про зміну умов кредитування 03 лютого 2018 року ОСОБА_1 змінено кредитний ліміт на 23 000 грн (а.с.16)

За розрахунком Банку станом на 25 лютого 2021 року виникла заборгованість в сумі 72 438,52 грн, що складається із: 56 723,90 грн- заборгованість за тілом кредиту (прострочене тіло кредиту) та 15 714,62 грн- заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (а.с.14).

За змістом позовної заяви, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 56 723,90 грн - заборгованість за тілом кредиту (прострочене тіло кредиту) та 2270 грн судового збору на користь банку. Питання щодо стягнення 15 714,62 грн- заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит позивачем не ставилось.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 вересня 2021 року, посилався на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна`та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом не може бути, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 вересня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18 березня 2021 року ), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь банку 2 441,38 грн заборгованості за кредитом, яка підтверджена поданою позивачем випискою про рух коштів відповідача за договором №б/н від 18 вересня 2008 року станом на 01.03.2021 (а.с.37-49), суд першої інстанції вірно врахував, що фактично отримані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, відповідач визнає позов в цій частині, а банком не надано підтверджень заборгованості в іншій сумі.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має заборгованість за договором №б/н від 18 вересня 2008 року за період з 25 жовтня 2008 року по 25 лютого 2021 року станом на 18 жовтня 2020 року в розмірі 20 734,47 грн, так як не підтверджені належними і допустимими доказами. Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 18 вересня 2008 року не містить обґрунтування заявленої суми заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України) становить 2 189 грн.

Ціна позову в даній справі становить 72 438,52 грн , яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2189 грн*100=218 900 грн).

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення. Рішення Галицького районного суду від 14 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 24 вересня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський