Справа №442/3522/21
Провадження №2/442/913/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді - Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, -

встановив :

11.05.2021 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди їй та неповнолітній дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у здійсненні права користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

В обґрунтування позову, вказує на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 21.11.2002, який було розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.10.2019 за заявою чоловіка, у якого почались стосунки з іншою жінкою.

У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перебуваючи у шлюбі вони проживали сім`єю спочатку на АДРЕСА_2 , а після придбання у 2009 році недобудованого житлового будинку на АДРЕСА_1 , його добудови та здачі в експлуатацію у 2014 році стали проживати у даному будинку та зареєстрували своє постійне місце проживання у ньому.

У відповідності до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.10.2019 року, після розірвання шлюбу, з нею, за згодою батька, залишено проживати неповнолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ще під час судового розгляду справи про розірвання шлюбу ОСОБА_3 став агресивно ставитися до неї, вигнав з будинку її з дочкою на вулицю і змінив ключі у вхідних дверях. Після цього ОСОБА_3 став проживати у їхньому будинку, загальною площею 280 кв.м, з іншою жінкою. Старша дочка у той час навчалася у Волинському обласному ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою імені героїв Небесної Сотні. Вона неодноразово пробувала вселитися у будинок, просила розділити його між ними для того щоб і молодша дочка могла проживати у своїй улюбленій кімнаті. Однак відповідач спочатку їй погрожував, потім обіцяв придбати на ім`я молодшої дочки житло, а згодом і взагалі почав обливати її брудом, налаштовувати 11-річну дитину проти неї. Молодша дочка дуже важко переживає таку поведінку батька, довгий час не могла пристосуватися до життя у квартирі, яку їй доводиться винаймати. Власного житла у неї немає, матеріально ОСОБА_3 не допомагає, відмовляється оплачувати аліменти, і їй доводиться важко працювати щоб оплатити найм чужої квартири.

Восени 2020 року мати Відповідача, ОСОБА_4 , звернулася до неї з позовом про визнання її такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням - житловим будинком на АДРЕСА_1 . Після подання нею обґрунтованих заперечень, ОСОБА_4 перестала з`являтися на засідання і справу залишено судом без розгляду. Однак, саме з її позову вона дізналася, що власником їхнього будинку, придбаного за спільні кошти подружжя, насправді є матір колишнього чоловіка - ОСОБА_4 .

Оскільки завжди чоловік займався оформленням документів на будинок під час придбання та завершення будівельних робіт, у той час як вона повністю йому довіряла, була зайнята вихованням та доглядом дітей, створенням затишку у будинку, тому не могла навіть передбачити, як він підступно обмежить її права на спільну сумісну власність як другого з подружжя, оформленням майна на свою матір.

Зазначає, що даний будинок був останні шість років єдиним житлом для неї та їх дітей, а ОСОБА_4 ніколи там не проживала і ніколи не проявляла себе як власник даного будинку, так як має інше житло, де постійно проживає - на АДРЕСА_3 .

11 січня 2021 року вона звернулася до ОСОБА_3 з вимогою усунути перешкоди їй та неповнолітній дочці у користуванні житловим будинком, де зареєстроване їхнє місце постійного проживання. Заяву-вимогу він отримав 15 січня 2021 року, але до цього часу Відповідач до будинку їх не впускає, на її дзвінки не відповідає.

Беручи до уваги ігнорування її законних вимог, намір Відповідача та його матір навіть у судовому порядку позбавити її житла, а з нею і неповнолітню дочку, вона звернулася до Дрогобицького відділу НП ГУНП у Львівській області з повідомленням про вчинення щодо неї ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України.

Згідно відповіді правоохоронного органу, від 23.02.2021 року №1868/52/01, у ході перевірки встановлено відсутність ознак будь-якого злочину в діях колишнього чоловіка, передбаченого КК України, а тому рекомендували звернутися в суд в порядку цивільного судочинства.

Позивачка та її представник - адвокат Гирич О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили позов задоволити.

Представник відповідача - адвокат Кінаш О.А. позову не визнала. Вказала на те, що відповідачем ОСОБА_3 не чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірним житлом. Остання сама добровільно залишила житло і перейшла проживати разом з неповнолітньою донькою в кв. АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 звертався до Органу опіки та піклування з заявою про встановлення часу зустрічей з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 і такий йому встановлено. Дочка у будь-який час приходить до нього, проживає, має свою кімнату. Вважає, що спільне проживання у будинку разом з позивачкою неможливе, оскільки він створив нову сім`ю, проживає там з іншою жінкою. Крім цього, він не є власником будинку, власником є його мати ОСОБА_4 , а тому вважає, що позов пред`явлено не до цієї особи, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

Представник Органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради - Яким І.С. позов в частині вселення неповнолітньої дитини підтримав, щодо задоволення позову щодо ОСОБА_1 - поклався на думку суду. Вказав, що в сім`ї ОСОБА_1 склались неприязні відносини між колишнім подружжям, що негативно відбивається на психічному здоров`ї дітей, зокрема неповнолітньої ОСОБА_2 . Остання бажає проживати разом з матір`ю і батьком в одному будинку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.10.2019, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати разом з батьком, а доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - разом з матір`ю.

Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.04.2021 за №132 встановлено час зустрічей ОСОБА_3 з його малолітньою донькою ОСОБА_2 , яка проживає разом з матір`ю.

Встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу № 255799767 від 10.05.2021 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер: 06, яким є житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, р.№: 1465, посвідченого 04.09.2009 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І., є ОСОБА_4 .

Як вбачається з заяви-вимоги від 11.01.2021, ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_5 (донька ОСОБА_1 ) суду пояснила, що її мама добровільно залишила житло, вони просили її залишитись, однак її рішення було незмінним. Вона залишилась проживати разом з батьком. Її молодша сестра приходить до них, у неї є своя кімната.

Приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Такий висновок міститься у постанові Верховного суду № 759/15075/19 від 01.07.2021, ЄДРСР №98105328.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 761/42332/17 та інші).

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду № 295/5066/19 від 22.04.2021, ЄДРСР № 96498430.

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 та неповнолітній дочці ОСОБА_2 у здійсненні права користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Оскільки власником зазначеного будинку є ОСОБА_4 , тому, з огляду на предмет та підстави позову, ОСОБА_4 повинна брати участь у справі в якості співвідповідача, як власник будинку.

Залучення співвідповідачів судом здійснюється виключно за заявою позивача (стаття 51 ЦПК України), однак ні позивач ні її представник не заявляли клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі як співвідповідача власника будинку, де вона має намір вселитись, хоча таке право їм було роз`яснено, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

В задоволенні позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.09.2021.

Суддя А.П. Хомик