Справа № 336/1504/20
Пр. № 2/336/2126/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики.

В заяві зазначив, що 05 грудня 2017 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у позику 80 000 грн. та зобов`язався повернути в термін до 05 березня 2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Соха О.Б. за реєстраційним номером 529.

З 2018 року до теперішнього часу відповідачем в рахунок виконання зобов`язань сплачено кошти на загальну суму 27519 грн. 45. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача на його користь суму боргу у розмірі 52480 грн. 55 коп., а також три проценти річних від простроченої суми, стягнення яких передбачено статтею 625 ЦК України, в розмірі 4723 грн. 24 коп. Окрім того, просить покласти на відповідача видатки по сплаті судового збору, понесені ним при зверненні до суду та стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Ухвалою судді від 01.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Заходів забезпечення позову вжито не було.

В судове засіданні позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача адвоката Бєлки А.В. надійшла заява, про проведення судового розгляду за його відсутності та відсутності позивача, на задоволені позовних наполягає у повному обсязі, проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи не заперечував.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, відзиву на позов, клопотання про відкладення засідання, заяви про проведення судового розгляду у його відсутність не подав.

За вказаних обставин суд зі згоди позивача, висловленої в заяві, ухвалює про проведення заочного розгляду справи у відповідності до ст. 280 ЦПК України.

З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість вимог та необхідність їх часткового задоволення, виходячи з таких міркувань.

Поняття зобов`язання внормовано статтею 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникає, зокрема, з договору, яким в силу ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ст. 631 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту ст. 638 ЦК України.

Судом встановлено, що 05 грудня 2017 року сторони уклали договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Соха О.Б., за умовами якого відповідач отримав в позику та зобов`язався повернути позивачу у строк до 05 березня 2018 року 80 000 грн. (а. с. 8-9).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону.

Зобов`язання, що витікають з договору позики, внормовані статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно наданій копії договору позики грошей від 05 грудня 2017 року відповідач отримав у позивача у позику 80 000 грн. Відповідач свої зобов`язання виконав частково, сплативши позивачу частину коштів за означеним договором у розмірі 27519 грн. 45 коп., що підтверджується копіями банківських виписок з розрахункового рахунку позивача (а.с.11-14). Тобто часткове виконання зобов`язань, а також наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання зобов`язання, що об`єктивно підтверджує правовідносини, які виникли між сторонами.

Зазначений доказ є належним і допустимим, оскільки сторонами дотримані вимоги закону до форми договору позики при його укладенні, який був нотаріально посвідчений та відповідає ст. 203 ЦК України.

Порядок та строки повернення отриманих в позику грошових коштів, як випливає з наведеної статті 1049 ЦК України, встановлюються договором.

Як встановлено судом, вимога позивача про повернення грошових коштів залишилась невиконаною до розгляду судом цієї справи.

В силу ст. 625 ЦК України, якою внормовано відповідальність за порушення грошового зобов`язання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи вимоги про притягнення відповідача до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд знаходить всі підстави для їх задоволення, оскільки у відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що є обов`язковим до виконання.

Статтею Главою 50 ЦК України встановлений перелік підстав для припинення зобов`язання, який є вичерпним, відповідно до якого зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У зв`язку з викладеним слід дійти висновку, що встановлена законом відповідальність за порушення грошового зобов`язання має простиратися до фактичного виконання зобов`язання.

У зв`язку з викладеним сума відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, яке існує, пред`явлена до стягнення, є доведеною і підлягає покладенню на відповідача як засіб відповідальності.

З описаних міркувань виходить суд, присуджуючи позивачеві стягнення з відповідача трьох проценти річних як різновид відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене суд вбачає всі підстави для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи вимоги позову про притягнення відповідача до відповідальності за спричинену моральну шкоду, суд виходить з такого.

Відшкодування моральної шкоди внормовано статтею 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, у випадках, встановлених законодавством.

Як випливає з роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;

- при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З наведених норм закону та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України витікає, що загальне правило відшкодування моральної шкоди не застосовується в тих випадках, коли обсяг цивільно-правової відповідальності чітко визначений і не включає можливості відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року в справі № 6-1575цс16.

ОСОБА_1 висуває вимогу про відшкодування моральної шкоди, спрямовуючи її в русло законодавства про зобов"язальні правовідносини, проте Главою 71 ЦК України, яка регулює правовідносини при укладенні договорів позики, кредиту, стягнення моральної шкоди не передбачено.

З огляду на наведені обставини суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Судовий збір, оплачений позивачем, відповідно до правил цивільного процесуального законодавства має бути стягнутим з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст. 524, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 57 203 грн. 79 коп. на виконання зобов`язань за договором позики, з яких: 52480 грн. 55 коп. сума позики, 4723 грн. 24 коп. три відсотки річних, а також 908 грн. 00 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів після його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя О.В. Щаслива