КИЇВСЬКИЙАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Гребенюк В.В
Єдиний унікальний номер справи № 758/ 1736/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мережко М.В.,
суддів - Верланова С.М. Савченка С.І.,
секретар - Малашевський О.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення надміру сплачених коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась із вказаним позовом до суду.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим , що 22 лютого 2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0.
Відповідно до умов кредитного договору, відповідач надав позивачу кредит у формі поновлюваної кредитної лінії у сумі ліміту 80000 доларів США. Позивачка зазначила, що в межах суми кредитної лінії вона отримала кредитні кошти у розмірі 56000 доларів США та повернула отримані кошти разом із сплаченими процентами в повному обсязі, що свідчить про виконання нею умов кредитного договору повністю. Також, позивач стверджувала про те, що нею було здійснено переплату по кредитному договору в розмірі 58328,69 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача.
Представник відповідача подав до суду письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог( відзив) . У відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Крім того, представником відповідача до суду подано відзив на клопотання про повторне долучення копій документів належної якості. Згідно поданого відзиву, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка отримала 96500 доларів США, кредит повністю не повернуто, відповідно, відсутні підстави для припинення зобов`язань та для стягнення надмірно сплачених коштів, крім того, звернула увагу та не, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду.
Представником позивача подано письмові пояснення, у яких наголошено про те, що позивач вчасно звернулася до суду із даним позовом, тому підстав для відмови у задоволенні позовних вимог немає.
Рішенням Подільського районного суду Київської області від 22 березня 2021року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 надміру сплачені кошти у розмірі 57034,26 доларів США .
Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 , що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 22 лютого 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 у зв`язку з їх повним виконанням;
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10160,25 грн.
Не погодившись з рішення суду, відповідач АТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині часткового задоволення вимог позивачки з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. У скарзі посилався на ту обставину , що судом цілковито проігноровано доводи, викладені у відзиві на позовну заяву . Винести окрему ухвалу щодо виявлених порушень під час виготовлення провного тексту рішення , здійснити перерозподіл судових витрат .

Крім того від апелянта надійшла заява про поворот виконання рішення суду .

До апеляційного суду від апелянта 23 жовтня 2021 року надійшла заява про долучення доказів ,зокрема висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 жовтня 2021 року .

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представник , третя особа, зазначили ,що рішення свуду є законним і обгрнутованим , а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Справа до розгляду в апеляційному суді призначалась на 28 жовтня 2021 року , 02 грудня 2021 року за адресами, вкааними в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтовани
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є відповідач, та позивачкою укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (т.1, а.с.14-17).
Згідно п.1.1. Кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальнику, а озичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює 80 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до п.1.2.1. Кредитного договору надання кредиту здійснюється у термін, зазначений в заяві Позичальника (наданій до Банку за формою згідно Додатку № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не раніше 22 лютого 2007 року. Пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено, що Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 2 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 22 лютого 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну( достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п.2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. Договору.
Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи, та інші платежі згідно умов Договору на рахунок № НОМЕР_1 в АКІБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок Банку, зазначений у цьому пункті Договору. Згідно п.1.3.1. Кредитного договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13% річних. Відповідно до п.1.3.4. Кредитного договору строк сплати процентів встановлено з 01 по 22 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. У п.1.3.3. Кредитного договору, вказано, що при цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані Банком Позичальником і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору.
На забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0, 22 лютого 2007 року був укладений Договір іпотеки № 48080, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 440, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, як іпотекодержателем, та позивачем - як Іпотекодавцем-1, ОСОБА_2 - як Іпотекодавцем-2, ОСОБА_3 - як Іпотекодавцем-3, квартири, що складається з 2 кімнат, загальною площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,та є власністю ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (т.1, а.с.33-36).
Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 22 лютоогго 2007 року був укладений Договір поруки № 98042 (т.1, а.с.29-31).
Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 22 лютого 2007 рку був укладений Договір поруки № 97869 (т.1, а.с.25-27).
Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Барановськими 16 серпня 2007 рку було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору іпотеки № 48080 від 22 лютого 2007 року (т.1, а.с.37).
Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 16 серпня 2007 рку . було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, за якою сторонами було досягнуто домовленості щодо зміни суми ліміту поновлювальної кредитної лінії до 96 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту 487325 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього договору (т.1, а.с.21).
Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 16 серпня 2007 року були укладені додаткові угоди № 1 до Договорів поруки (т.1, а.с.28, 32).
На виконання умов кредитного договору № 0 від 22 лютого 2007 року ОСОБА_1 було отримано грошові кошти в сумі 56000 доларів США у межах поновлювальної кредитної лінії та у вигляді двох траншів, про що свідчать заява про видачу готівки № 40 на суму 21 тисячу доларів США та заява про видачу готівки № 11 на суму 35 тисяч доларів США (т.1, а.с.38, 39).
Згідно квитанцій № 25 від 20 березня 2007 року;
№ 15 від 19.04.2007 року; № 79 від 21.05.2007 року;
№ 26 від 21.06.2007 року; № 9 від 18.07.2007 року;
№ 30 від 17.08.2007 року; № 34 від 21.09.2007 року;
№ 27 від 10.10.2007 року; № 15 від 22.11.2007 року;
№ 16 від 21.12.2007 року; № 29 від 22.01.2008 року;
№ 76 від 20.02.2008 року; № 32 від 28.02.2008 року;
№ 13 від 21.03.2008 року; № 36 від 21.04.2008 року;
№ 19 від 22.05.2008 року; № 43 від 20.06.2008 року;
№ 37 від 21.07.2008 року; № 38 від 20.08.2008 року;
№ 46 від 17.09.2008 року; № 11 від 22.10.2008 року;
№ 22 від 19.11.2008 року; № 30 від 19.12.2008 року;
№ 115 від 20.01.2009 року; № 66 від 20.02.2009 року;
№ 9 від 24.03.2009 року; № 65 від 21.04.2009 року;
№ 13 від 21.05.2009 року; № 33 від 22.06.2009 року;
№ 46 від 21.07.2009 року; № 45 від 20.08.2009 року;
№ 76 від 21.09.2009 року; № 54 від 21.10.2009 року;
№ 74 від 23.11.2009 року; № 104 від 21.12.2009 року;
№ 21 від 22.01.2010 року; № 50 від 22.02.2010 року;
№ 56 від 22.03.2010 року; № 39 від 20.04.2010 року;
№ 177 від 25.05.2010 року, № 20 від 22.06.2010 року,
№ 45 від 22.07.2010 року, № 70 від 25.08.2010 року,
№ 57 від 21.09.2010 року, № 49 від 22.10.2010 року,
№ 24 від 22.11.2010 року, № 45 від 22.12.2010 року,
№ 45 від 21.01.2011 року, № 19 від 22.02.2011 року,
№ 14 від 22.03.2011 року, № 87 від 20.04.2011 року,
№ 37 від 18.05.2011 року, № 49 від 18.05.2011 року,
№ 266 від 20.06.2011 року, № 63 від 22.07.2011 року,
№ 126 від 22.08.2011 року, № 50 від 21.09.2011 року,
№ 75 від 20.10.2011 року, № 96 від 21.11.2011 року,
№ 6 від 22.12.2011 року, № 49 від 23.01.2012 року,
№ 33 від 22.02.2012 року, № 24 від 22.03.2012 року,
№ 60 від 19.04.2012 року, № 11 від 22.06.2012 року,
№ 93 від 23.07.2012 року, № 17 від 22.08.2012 року,
№ 20 від 20.09.2012 року, № 87 від 22.10.2012 року,
№ 25 від 22.11.2012 року, № 80 від 20.12.2012 року,
№ 105 від 21.01.2013 року, № 58 від 21.02.2013 року,
№ 26 від 22.03.2013 року, № 40 від 22.04.2013 року,
№ 41 від 22.05.2013 року, № 169 від 25.06.2013 року,
№ 52 від 22.07.2013 року, № 40 від 22.08.2013 року,
№ 68 від 23.09.2013 року, № 26 від 22.10.2013 року,
№ 11 від 22.11.2013 року, № 51 від 20.12.2013 року,
№ 91 від 21.01.2014 року, № 146 від 24.02.2014 року,
№ 181 від 24.03.2014 року, № 59 від 29.04.2014 року,
№ 40 від 30.05.2014 року, № 87 від 20.06.2014 року,
№ 31 від 22.07.2014 року, № 82 від 21.08.2014 року,
№ 125 від 22.09.2014 року, № 74 від 22.10.2014 року,
№ 53 від 26.11.2014 року, № 87 від 25.12.2014 року,
№ 74 від 27.01.2015 року, № 105 від 19.02.2015 року зазначені кошти разом із відсотками були повністю сплачені позивачкою ОСОБА_1 на користь відповідача, що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, відповідно до зазначених квитанцій у позивачки утворилась переплата між фактично отриманими та повернутими коштами у розмірі 57034,26 долари США (т.1, а.с.46-97)
Позивачка 24 січня 2017 року направила на адресу відповідача вимогу щодо повернення надміру сплачених коштів у розмірі 58868,69 доларів США протягом 7 робочих днів з моменту отримання вимоги, яку відповідач отримав 02 лютого 2017 року (т.1 а.с.40-42).
Відповіді на зазначений лист позивачка не отримала.
Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась з даним позовом до суду.
Відповідно до ст.1212 ЦК України визначено випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Так, згідно матеріалів справи, позивачем було отримано 56 000 доларів США кредитних коштів в межах ліміту поновлювальної кредитної лінії у вигляді двох траншів: у розмірі 21 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 40 та у розмірі 35 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 11.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у справі №7552284/16 у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. Зазначене рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок позичальника, отримання таких коштів позичальником. Надана позивачем (банком ) виписка по кредитному договору містить розбіжності щодо дати зарахування коштів на рахунок позичальника, при цьому, банк не надав меморіальні ордери про перерахування коштів, заяви на видачу готівки, посилаючись на їх знищення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, Рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що банк не надав розрахунку та доказів на спростування доводів позичальника щодо погашення заборгованості, отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не врахував пункт 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), згідно з яким виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту; судом не встановлено, яку суму кредитних коштів ОСОБА_1 отримала від ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов кредитного договору та додаткової угоди до нього, а також, яку суму кредиту та процентів вона сплатила на користь банку.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року залишено без змін. Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи та не допущеного неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16 касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року - без змін.
Таким чином, із зазначеного рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 01 грудня 2016 року у справі №755/2284/16, яке залишене без змін Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року і Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року вбачається, що кредитні кошти у розмірі 56 000 доларів США були повністю сплачені позивачем на користь відповідача, що також підтверджується відповідними квитанціями.
Крім того, суд зазначає, що даним преюдиційним судовим рішенням визначено, що позивач повністю виконала кредитні зобов`язання та інших коштів від відповідача не отримувалав.
З огляду на встановлені обставини судом, висновки суду, що зобов`язання, які виникли у ОСОБА_1 на підставі договору про надання споживчого кредиту від 22 люртого 2007 року були виконані нею у повному обсязі, а строк дії договору закінчився 22 лютого 2017 року, то зобов`язання за вказаним договором є такими, що припинені їх повним та належним виконанням позивачкою, є цілком обґрунтованими.
Посилання відповідача на виписку з особового рахунку ОСОБА_1 як на доказ, який підтверджує наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки вказана виписка не є належним та допустим доказом. Слід зауважити, що Постановою Верхового Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16 вже встановлено, що вказана виписка не може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій.
Судом першої інстанції також враховані висновки Верховного Суду, що викладені у Постанові Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 755/1990/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору іпотеки припиненим, а саме що позивачка ОСОБА_1 повністю та належно виконала свої зобов`язання перед відповідачем.
З огляду на вказані обставини , доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними , не спростовують висновку суду .
Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішенням не підлягають доказуванню, а також не можуть бути спростовані про розгляді іншої справи.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів".
Таким чином, висновки суду першої інстанції, що судові рішення у справах № 755/2284/16 та № 755/1990/19 не можуть бути поставлені під сумнів, а рішення у даній справі, не може суперечити цим рішенням, є правильними .
Судовими рішеннями встановлено факт повернення позивачем грошових коштів відповідачу у розмірі 67739,94 доларів США, що складається з 56000 доларів США за основним боргом та 11739,94 доларів США за нарахованими процентами, та, відповідно, повного виконання позивачкою зобов`язань згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року.
В свою чергу, за період з 20 березня 2007 року по 19 лютого 2015 року позивачка сплатила на користь відповідача 124774,20 доларів США, що підтверджується копіями квитанцій, наявними в матеріалах справи.
Разом із тим, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 58328,69 доларів США.
При цьому судом встановлено, і це підтверджено матеріалами справи, що позивачка сплатила на користь відповідача за відсутності договірних відносин суму надміру сплачених коштів у розмірі 57034,26 доларів США (124 774,20 доларів США - 67 739,94 доларів США).
З урахуванням встановленого, висновки суду, що зобов`язання, які мала позивачка ОСОБА_1 на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року були виконані останньою в повному обсязі, при цьому строк дії Договору про надання споживчого кредиту закінчився 22 лютого 2017 року, тому зобов`язання за вказаним договором є такими, що припинені у зв`язку з їх повним та належним виконанням, відповідають встановленим обставинам і вимогам закону .
Сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема, переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.
Аналогічна правова позиція викладена і в Постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року (справа № 920/169/18), від 03 березня 2020 року (справа № 910/6611/19), від 15 травня 2019 року (справа № 924/811/18), від 24 лютого 2020 року (справа № 911/1036/19).
Враховуючи викладене, суд правильно визначився , що відповідач (банк) набув грошові кошти в сумі 57034,26 доларів США за рахунок позивача не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза межами договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад суму боргу, який погашений.
Відповідно, зобов`язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникають з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року.
Звертаючись до суду із позовом позивачка ОСОБА_1 стверджувала про те, що нею було здійснено переплату по кредитному договору в розмірі 58328,69 доларів США. Разом із тим, як зазначалось судом раніше, в матеріалах справи містяться квитанції, відповідно до яких у позивача утворилась переплата між фактично отриманими та повернутими коштами лише у розмірі 57034,26 доларів США (т.1, а.с.46-97). Інших доказів, які могли б підтверджувати переплату здійснену позивачем у розмірі 1294,43 доларів США (58328,69 доларів США - 57034,26 доларів США), матеріали справи не містять.
Зважаючи на наведене вище, суд дійшов правильного висновку про порушення прав позивачки та про наявність зобов`язання відповідача повернути позивачці грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави в сумі 57034,26 доларів США, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Доводи відповідача щодо пропуску позивачкою строків позовної даності не знайшли свого підтвердження ні в сулі першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст. 18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Отже, виходячи з вищенаведеного, та положень ст.ст. 256-261 ЦК України , правильними є висновки суду , що свобода договору при укладенні договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, не є абсолютною та обмежується спеціальними нормами законодавства у сфері споживчого кредитування. Сторони кредитного договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, оскільки, урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним (правовий висновок Верховного Суду України зроблений у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст.ст.11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно із п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).
Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в системному зв`язку зі ст. ст. 11, 19, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» суд констатує, що в їх змісті законодавцем визначено чіткі критерії і обставин умислу, які з вини кредитора (банку) у будь-якому разі порушують права споживача внаслідок умисних дій/бездіяльності банку та є нечесною підприємницькою практикою, якими зокрема, є: порушення права споживача на свободу вибору продукції при реалізації продукції будь-яким чином; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.
Слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), зокрема зазначено, що для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Пунктом 9.9. договору про надання споживчого кредиту від 22 лютого 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем було передбачено, що банк самостійно веде облік та здійснює розрахунки заборгованості позичальника.
Судом першої інстанції встановлено, що з 2007 по 2015 роки позивачка виконувала вимоги банку, та вносила відповідні платежі, що підтверджується копіями квитанцій, які наявні в матеріалах справи, а 08 вересня 2016 року, під час розгляду Дніпровським районним судом м. Києва справи №755/2284/16 за позовом відповідача до позивачки та третіх осіб, про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, позивачка дізналась про неналежність розрахунків відповідача, та про те, що відповідачем було знищено первинні документи за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, що з урахуванням п.п. 220, 675, 676 розділу 2 «Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08 грудня 2004 року № 601, свідчить про порушення її прав з боку відповідача та про повне виконання позивачем зобов`язань по договору про надання споживчого кредиту.
Як уже зазначалосся, 24 січня 2017 року позивачка направила на адресу відповідача вимогу щодо повернення надміру сплачених коштів у розмірі 58868,69 доларів США протягом 7 робочих днів з моменту отримання вимоги, яку відповідач отримав 02 лютого 2017 року, що підтверджується матеріалами справи.
Протягом 7 робочих днів відповідач надміру сплачені кошти не повернув, чим порушив права ОСОБА_1 , яка з 14 лютого 2017 року отримала право на звернення до суду в позовом про стягнення надміру сплачених коштів.
Позивачка позовну заяву відправила поштовою кореспонденцією 02 лютого 2019 року, що підтверджується відміткою на конверті "Укрпошта".
Відтак строки звернення до суду із позовом позивачкою дотримані.
Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, що свідчить про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того суд апеляційної інстанції не бере до уваги докази, надані відповідачем поза межами строку на подання таких доказів, зокрема, висновку експерта. При цьому слід зауважити що вказаний висновок виготовлений після винесення рішення суду першої інстанції, предметом дослідження суду першої інстанції не був, як і інші надані докази разом із висновком експерта, клопотань про призначення експертизи протягом розгляду справи (починаючи із лютого 2019 року дата подання позовної заяви) відповідач не заявляв, а відтак, відсутні правові підстави для дослідження наданих доказів в суді апеляційної інстанції.

Крім іншого, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач АТ «Уксиббанк» також заяву про поворот виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року та заяву про покладення на позивача ОСОБА_1 судових витрат на підготовку експертного висновку судово-економічної екпертизи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року в справі № 1-25/2011 за конституційним зверненням військової частини НОМЕР_2 щодо офіційного тлумачення положення п. 28 ч. 1 ст. 293 ЦПК у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, яке є обов`язковим для застосування на всій території України, роз`яснено, що особливістю ухвал суду щодо повороту виконання рішення є те, що вони приймаються на стадіях виконання судового рішення і оскаржити їх одночасно з рішенням суду неможливо. Згідно зі ст. 380 ЦПК (ст. 444 ЦПК України в діючий редакції) питання про поворот виконання рішення вирішує також суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Поворот виконання рішення є способом захисту майнових прав сторони, який не може бути застосований у справах, де предметом спору є немайнові права, зокрема, право на житло та на проживання в ньому, тому поворот виконання рішення про виселення шляхом вселення у раніше займане приміщення неможливий і включає в себе абсолютно протилежну виселенню вимогу - про вселення, яка може бути розглянута лише у позовному провадженні.

Крім того, поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності таких умов: 1) щоб позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) щоб виконане рішення було скасоване судом вищого рівня повністю чи змінене із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. В усіх інших випадках розгляд питань про повернення стягненого в порядку цивільного судочинства відбуватися не може.

З огляду на ту обставину, що підстави для скасування рішення суду відсутні, а відтак, і заява про поворот виконання рішення суду не підлягає задоволенню.

Визначені ст. 262 ЦПК України підстави для постановлення окремої ухвали відсутні, оскільки доводи на які посилається апелянт в своїй скарзі є предметом розгляду апеляційної скарги на ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 27 липня 2021 року.

З огляду на відсутність підстав скасування рішення суду першої інстанці, не підлягає задоволенню і заява апелянта (банку) щодо покладення на позивачку судових витрат на підготовку експертного висновку судово-економічної експертизи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 грудня 2021 року .

Головуючий

Судді