МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/1303/18
Провадження № 22-ц/812/1690/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради Горобченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рум?янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду, за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування заяви зазначала, що з 1998 року по 17 квітня 2002 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проживали однією сім`єю у АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обв`язки, разом утримували вказану квартиру, в якій проживали, робили ремонт. Вони познайомились, оскільки були сусідами і стали разом проживати та вести спільне господарство.

Внаслідок швидкоплинного перебігу хвороби ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, через що, не встиг зареєструвати шлюб з ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_1 утримувала свого цивільного чоловіка, допомагала йому, сплачувала кошти за лікування. Сплачувала та продовжує по теперішній час сплачувати комунальні послуги за утримання житла, в якому продовжує проживати. Всі турботи ти витрати пов`язані з похованням, ритуальними послугами та поминальним обідом, вона також взяла на себе.

Згідно ч. 2 ст. З СК сім`єю є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Заявник не може документально підтвердити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без шлюбу, який необхідний для встановлення її статусу як дружини, для визнання її права користування квартирою АДРЕСА_2 , як члена родини наймача.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила встановити факт, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без шлюбу з 1998 року до дня його смерті.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 20218 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , 1948 року народження, однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.12.2018 по справі №489/1303/18 винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Посилається, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради не було залучено до розгляду судової справи №489/1303/18.

В апеляційній скарзі зазначає, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована, не службова, належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади.

Рішенням суду від 27.12.2018 року по справі №489/1303/18 порушені права та інтереси виконавчого комітету Миколаївської міської ради, адже дана квартира є комунальною, та могла б бути розподілена апелянтом іншим особам, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку.

Відповідно до статті 51 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, виконавчим комітетом Миколаївської міської ради під громадським контролем і з додержанням гласності приймаються рішення з питань квартирного обліку і надання жилих приміщень, а також їх розподіл.

Статтею 58 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Також зазначає, що відповідно до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, а пунктом 5 вказаної норми встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Крім того, посилаються на те, що заявником не було надано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджували би факт проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення заявлених вимог. Крім того, посилання на те, що їх сприймали як подружжя, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї.

Суду були надані розрахункові книжки, квитанції щодо сплати житлово-комунальних послуг з 2011 року по 2018 рік ОСОБА_1 , що на думку апелянта, не є доказом спільного проживання однією сім`єю, тому що ОСОБА_3 помер у 2002 році. Однак судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки даним обставинам.

Крім того, у резолютивній частині рішення Ленінський районний суд міста Миколаєва вирішив: «Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Вказана резолютивна частина рішення по справі № 489/1303/18 не відповідає дійсним обставинам по справі, адже ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також свідчить про незаконність та необґрунтованість оспорюваного рішення суду.

Таким чином, не дослідивши всі наявні докази по справі та не з`ясувавши всі обставини справи, судом першої інстанції винесено протиправне рішення, а отже права та законні інтереси апелянта підлягають захисту в апеляційному порядку.

Враховуючи вищезазначене Виконавчий комітет Миколаївської міської ради просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.12.2018 по справі №489/1303/18 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , зацікавлена особа: ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга Виконавчого комітету Миколаївської міської ради повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки твердження апелянта про те, що вказаним рішенням суду порушенні права та інтереси виконавчого комітету Миколаївської міської ради через те, що дана квартира є комунальною, та могла б бути розподілена апелянтом іншим особам, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку - не відповідає дійсності.

Рішенням суду був встановлення факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вказана справа розглянута за правилами окремого провадження відповідно до положень Розділу IV ЦПК України. При цьому, зауважує, що ні в заяві про встановлення юридичного факту, ні під час розгляду справи, ні в наступному ОСОБА_1 не заявлялись вимоги про право на жиле приміщення або на обмін жилого приміщення. Тому, посилання апелянта на те, що рішення суду порушує права та інтереси комітету Миколаївської Міської ради є безпідставним, необґрунтованим та надуманими.

Крім пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які дали покази в судовому засіданні і підтвердили доводи заяви та зазначили, що заявниця з померлим жила разом, їх сприймали як подружжя, разом несли витрати на утримання житла, робили ремонт, вели спільне господарство, спільно відпочивали, мали взаємний бюджет та взаємні права та обов`язки, були пов`язані спільним побутом, доказами підтвердження факту спільного проживання, наданими до суду та дослідженими в судовому засіданні, є розрахункові книжки по платі за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; квитанції по сплаті за житлово-комунальні послуги які сплачувала заявниця; довідка ЖКП ММР «Південь» про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 , № 2005/д від 02.03.2018 р.; довідка ЖКП ММР «Південь» про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні по АДРЕСА_3 , № 2475 від 07.09.2017 р.; поповерховий план за адресою АДРЕСА_4 та інші долучені до матеріалів справи документи.

За вказаних обставин, ОСОБА_1 вважає, що апеляційна скарга виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року у цивільній справі № 489/1303/18 є необґрунтованою, безпідставною, не доведеною жодним доказом, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Представник Виконавчого комітету Миколаївської міської ради підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, постановляючи рішення суд виходив з того, що згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 02.03.2018 року за № 2005/д Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь», за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Заявниця зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційною конторою №7 від 07.09.2017 року за № 2475.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 14 червня 2018 року.

ОСОБА_1 стверджує, що з 1998 року проживала разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що вони вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердили доводи заяви, зазначили що заявниця з померлим жила разом, їх сприймали як подружжя, разом несли витрати на утримання житла, робили ремонт тощо.

Згідно розрахункових книжок по платі за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій на 2011-2012 роки квартиронаймачем є ОСОБА_1 , та з 2015 року квартиронаймачем є ОСОБА_3 .

Згідно квитанцій з 2015 року по 2018 рік за житлово-комунальні послуги сплачує ОСОБА_1

ОСОБА_1 зазначає, що встановлення юридичного факту потрібно їй для прийняття та оформлення спадщини.

Проаналізувавши дані обставини та положення ст. 256 , 315 ЦПК України, п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5, ст. 3 СК України , п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

На час смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) п.5 ч.1 ст. 273 ЦПК України в редакції 1963р., який втратив чинність з 01 вересня 2005р. згідно з ЦПК України від 18 березня 2004р., суд міг розглядати в порядку окремого провадження справи про перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя, а не про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

При цьому згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995р. зі змінами від 25.05. 1998р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК України могло мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не

підлягали.

Можливість встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу вперше була передбачена ЦПК України в редакції 2004р. Тобто уже після смерті ОСОБА_3 .

На час звернення ОСОБА_1 до суду з заявою в березні 2018р., можливість встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу була передбачена п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України.

Сімейний кодекс України, на який посилався суд, згідно п. 1 Прикінцевих положень набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України в 2004р., тобто також після смерті ОСОБА_3 .

Суд зазначеному належної правової оцінки не надав та встановив факт саме проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2005р. по 08 червня 2017р., не зважаючи на те, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а заявниця просила встановити факт проживання з ним однією сім`єю як чоловік та дружина без шлюбу з 1998р. до дня його смерті.

Згідно з положеннями ЦПК України на час звернення ОСОБА_1 до суду, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

При цьому справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (ч.6 ст. 294 ЦПК України).

Згідно п.5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Проте, відповідно до положень ч.4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018р. у справі № 761/16799/15 також зробила правовий висновок, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як убачається зі змісту заяви, з якою ОСОБА_1 звернулася до суду, встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим їй необхідно для встановлення її статусу дружини померлого для визнання її права користування квартирою АДРЕСА_2 , в якій жив покійний ОСОБА_3 .

Розгляд справи відбувся без участі дочки покійного, яка була зареєстрована в спірній квартирі на час розгляду справи судом, і яку заявниця зазначила у якості зацікавленої особи. Проте матеріалами справи не містять достовірних даних, чи проживала вона в цій квартирі. На даний час вона в квартирі не зареєстрована.

В подальшому заявниця зареєструвалася в спірній квартирі та звернулася до виконавчого комітету Миколаївської міської ради з заявою про зміну договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 623 від 14 липня 2021р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено. Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій заперечує право заявниці на користування спірною квартирою та посилається на те, що під час розгляду справи він не був залучений до участі у справі у якості зацікавленої особи, а тому не міг заявити про свою незгоду з заявленими ОСОБА_1 вимогами.

Аналіз зазначених обставин свідчить про наявність спору про право на користування спірною квартирою.

Діючим законодавством визначений порядок визнання права особи на користування житловим приміщенням в квартирі шляхом звернення до суду з відповідним позовом, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Проте ОСОБА_1 до суду звернулася в порядку окремого провадження, не заявляючи при цьому позову про визнання за нею права користування житловим приміщенням, в межах якого і повинен встановлюватися як факт її проживання в квартирі, так і факт того, в якості кого вона проживала в даній квартирі, тобто чи проживали вони однією сім`єю з померлим як чоловік та дружина, тощо.

Отже, в даному випадку встановлення факту, що має юридичне значення, який просила встановити ОСОБА_1 може вирішуватися тільки у позовному провадженні та із одночасним заявленням вимог про право користування спірним житловим приміщенням.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначеному належної правової оцінки не надав та помилково розглянув справу в порядку окремого провадження.

Помилково судом в рішенні також зазначено, що встановлення зазначеного в заяві факту заявниці потрібно для прийняття та оформлення спадщини, так як заявниця не посилалася на це в заяві. Крім того спірна квартира не є приватизованою, а тому не могла бути об`єктом спадкування.

Приймаючи остаточне рішення у справі колегія суддів керується положеннями ч.5 ст. 367 ЦПК України, згідно якої якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

За такого рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового судового рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду та з роз`ясненням їй права на звернення до суду за захистом своїх прав в позовному провадженні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 315, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без шлюбу з ОСОБА_3 з 1998 року до дня його смерті-залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, про які вона вказала у заяві, шляхом подання позовної заяви у порядку позовного провадження на загальних підставах.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року