_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/230/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2021

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Макаренко Г.В., розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Замойський звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Необхідність встановлення вказаного юридичного факту виникла в нього у зв`язку з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до ГУ ДМС України в Одеській області та отримання нового паспорту замість втраченого.

До того, свого часу у 1995р., наявний в нього паспорт громадянина зразка СРСР, ним було втрачено. У 1995р. він звертався до органів ДМС з заявою про відновлення втраченого паспорту, однак цю процедуру він до кінця не довів.

В липні 2020 року він звернувся до органу ДМС України в Одеській області з заявою про видачу йому паспорта громадянина України у чому було відмовлено з тієї причини, що не встановлено належності особи до громадянства України.

Все своє життя він проживає на території України, народився та навчався в Україні, працював та був зареєстрований до вересня 1989 року в Україні, шлюб із ОСОБА_2 також було зареєстровано в Україні у 1988р.

Зазначає, що сукупність цих доказів та показання свідків дають підставу суду для встановлення юридичного факту його постійного проживання на території України.

Представник заінтересованої особи проти задоволення заяви заперечував, подавши письмовий відзив, у якому зазначив, що з метою набуття громадянства чи встановлення належності до громадянства України та отримання роз`яснень з цього приводу заявник з заявою до органів ДМС не звертався, тобто уникнув процедури проходження законодавчо визначеної процедури щодо набуття громадянства, а тому спір відсутній. Просив залишити заяву без розгляду.

У судовому засіданні представник заявника заяву підтримав, просив його задовольнити.

Представник заінтересованої особи у засідання не прибув, заінтересована особа повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи.

Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 дали показання суду, що знають ОСОБА_1 з 1980 років, підтвердили що Замойській постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 . При цьому свідок ОСОБА_5 не змогла пояснити чи бачила вона його у серпні 1991р., свідок ОСОБА_3 пояснив суду, що бачив ОСОБА_1 в серпні 1991р. майже кожен день, однак при яких обставинах пояснити не зміг.

Свідок ОСОБА_6 дала суду свідчення, що з 1988р. є дружиною ОСОБА_1 . З метою поїздки на заробітки ОСОБА_1 в 1989р. знявся з реєстрації та звільнився з роботи, однак так і не поїхав. Весь час він проживає на території України в АДРЕСА_2 , однак офіційно ніде не працював.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що заявник народився на території України 6.12.1960р., постійно проживав до вересня 1989р. за адресою АДРЕСА_2 , також заявник працював на Суднобудівному заводі «Одеський СРЗ ім.50-річчя Радянської України» до 19.09.1989р.

У 1988р. заявник уклав шлюб з ОСОБА_2 .

20.09.1989р. Замойський був знятий з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_2 і доказів іншої реєстрації на території України з цього часу суду не надано.

У 1995р. заявник звертався до органів ДМС з заявою про поновлення втраченого паспорту зразка СРСР.

Інші письмові докази, які б мали значення для вирішення цієї справи, відсутні.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Згідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто предметом розгляду справи для встановлення саме юридичного факту проживання на території України є саме факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

Оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1991року, а тому у задоволенні заяви слід відмовити з огляду на наступне.

Суд критично ставиться до пояснень свідків щодо проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року, оскільки предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.

Суд враховує, що повідомлені свідками та викладені відомості не підтверджені жодним письмовим доказом, зокрема, щодо трудової діяльності Замойського на території України у спірний період, зверненнями до будь-яких державних органів або органів місцевого самоврядування, їх документами, особистим листуванням тощо у зазначений період. Крім того, заявник не звертався до заінтересованої особи з метою набуття громадянства чи встановлення належності до громадянства України.

Єдиними письмовим доказом у справі є те, що заявник звертався у 1995р. до Приморського РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області з заявою про відновлення втраченого паспорту зразка СРСР, однак, цей факт не має юридичного значення у цій справі, оскільки не підтверджує факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

За такого, суд приходить до висновку, що доказами, які зібрані у справі, беззаперечно не підтверджено, що заявник постійно (безперервно) проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявником не доведено належним чином тих обставини, на які він посилався.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4-13,76-89,258-273,315-319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському Апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.