РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/14800/18

Провадження № 22-ц/4815/868/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2021 року (ухвалене у складі судді Ковальова І.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим,що він з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2001 року від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 , 10 травня 2002 року за спільні кошти вони придбали у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 , житловою площею 12,5 кв.м.. Покупцем у договорі купівлі-продажі була вказана ОСОБА_4 .. Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2007 року по цивільній справі №2-7810/07 шлюб між ними розірвано.

Просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Рівненського міського суду від 26 грудня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ її частину.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , площею 12,5 кв.м., хоч і куплена в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 , 10 травня 2002 року, однак особисто за власні її кошти та кошти її батьків. Покупцем у договорі купівлі-продажі вказано її. Відповідач ОСОБА_1 коштів на придбання спірної квартири не надавав.

Просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та покласти на ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Заявлений первісний позов не визнає та просить у його задоволенні відмовити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги позивача за первинним позовом є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем за первісним позовом та її представником, а тому вони підлягають до повного задоволення.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, то місцевий суд дійшов висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги є не доведеними належними та допустимими доказами та спростовані позивачем за первісним позовом, а тому відсутні підстави в задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, їх коштами та працею у набутті цього майна. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які засвідчили, що спірна квартира придбана за її особисті кошти та кошти її покійного батька ОСОБА_9 .. Стверджує, що ОСОБА_1 жодного відношення до купівлі квартири не мав, крім факту перебування із нею у шлюбі. Також зауважує на тому, що місцевим судом не розглянута подана нею заява про застосування строків позовної давності та наводить відповідні обґрунтування.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції за первісним та зустрічним позовом, ухваливши нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2001 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2007 року по цивільній справі №2-7810/07 шлюб між ними розірвано.

У період шлюбу, 10 травня 2002 року, сторони придбали у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 , житловою площею 12,5 кв.м..

Дана обставина підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 10 травня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 4280, з якого вбачається, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які діють від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , діючи за згодою батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 («продавці») та ОСОБА_2 («покупець») склали цей договір про наступне: п.1. продавці продали, а покупець купила квартиру АДРЕСА_2 . Квартира однокімнатна, житловою площею 12,5 кв.м..

З інформаційної довідки №1458 від 07 червня 2018 року, виданої начальником КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, вбачаться, що квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Січовою Т.І. - приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 10.05.2002р. №4280 та зареєстрований на паперових носіях в РМБТІ 27.05.2002 в реєстровій книзі за №94-35-26115.

Спір між сторонами виник стосовно вищевказаної квартири, яку ОСОБА_1 вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 стверджує, що квартира є її приватною власністю, оскільки була куплена нею за особисті кошти, а не за кошти сім"ї.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зміст положень статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

В обґрунтування своєї позиції щодо належності спірної квартири на праві особистої власності, ОСОБА_2 зазначає, що квартира була куплена в ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які були сусідами її батьків та виїжджали на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Квартира купувалася за її особисті кошти, кошти її батька ОСОБА_15 (нині покійного), які він отримав від реалізації автомобіля у 2000 році та отримані ним у позику в ОСОБА_7 , отриманий в дарунок від покійних діда та баби. Стверджує, що ні ОСОБА_1 , ні його рідні жодних грошових коштів на купівлю спірної квартири не давали та не мають до цього жодного відношення.

Вказані обставини підтверджуються допитаними у ході розгляду справи місцевим судом свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , які будучи під присягою, підтвердили, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 та за фінансової участі її покійного батька ОСОБА_15 ..

Факт реалізації ОСОБА_15 автомобіля підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Рівненській області №31/17-123 від 14.01.2019 року.

З наявного у матеріалах справи листа колишніх власників спірної квартири - ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вбачається, що останні також підтвердити, що ОСОБА_1 участі у купівлі квартири не брав, на її огляд не приходив, жодних коштів не надавав.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній обґрунтовує свої вимоги лише фактом набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру в період шлюбу з ним.

У подальшому у долучених до справи відзивах, ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира була куплена за спільні кошти подружжя. Покликається на те, що на момент купівлі квартири він працював в ППФ "Астон", а кошти на її придбання були позичені у його товариша ОСОБА_17 та співмешканки останнього ОСОБА_18 .. Також зазначає, що через півроку після придбання квартири він поїхав на заробітки до Росії щоб заробити кошти для повернення боргу.

Разом з цим, з наявної у матеріалах справи довідки, виданої ППФ "Астон" №11/10/18-1 від 11 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 почав працювати на даному підприємстві з 01.06.2004 року, що суперечить вищенаведеним його поясненням. Також ОСОБА_1 не надано доказів про перетин кордону у вказаний ним період на підтвердження доводів про те, що він через півроку після купівлі квартири поїхав до Російської Федерації на заробітки.

Неналежними є і доводи ОСОБА_1 , що спірна квартира була куплена за рахунок отриманих ним у позику коштів від ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .. Дані особи судом не допитувалися, а тому покази свідків, які будучи під присягою надали пояснення, що підтверджують протилежний факт походження коштів, мають переважне значення.

Не спростовує ОСОБА_1 і твердження ОСОБА_2 про те, що він з моменту їх розлучення (з 2007 року) не цікавився спірною квартирою, не приймав участі в її утриманні. Також він не відвідував їхнього сина, не приймав участі у його вихованні та матеріальному утриманні. Не сплачував аліменти.

Заслуговують на увагу апеляційного суду доводи ОСОБА_2 , що заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 33111,70 грн. (станом на 29.08.2018 року) і спонукала її колишнього чоловіка до звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте у справі, яка переглядається, місцевий суд не звернув належної уваги на наведене та не з`ясував походження коштів, за які було придбано спірну квартиру.

Враховуючи у своїй сукупності вище встановлені обставини, колегія суддів приходить до обґрунтованого переконання про недоведеність ОСОБА_1 факту, що квартира АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на Ѕ її частини.

Разом з цим, матеріали справи та встановлені судом обставини свідчать, що вищевказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки була придбана нею особисто за її кошти та кошти її родини.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог.

Судовий збір за сплачений ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги підлягає відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 ..

На підставі ст. 57 СК України та керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений нею за подання апеляційної скарги у розмірі 5185,78 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.