БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/1281/21, cправа № 361/6932/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» листопада 2021 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань - Шаварин С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ;

представники сторін справи: позивача ОСОБА_1 - адвокат Харін М.Б., відповідача

ОСОБА_2 - адвокат Ільїнов Р.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право на користування квартирою,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначається, що на підставі договору купівлі-продажу від

24 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Авраменко Н.А., зареєстрованого у реєстрі № 8420, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . 23 червня 2015 року до квартири, належної позивачу на праві власності, зареєстровано ОСОБА_2 .

З кінця 2019 року ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги та витрати за утримання житла не сплачує, її особисті речі у помешканні відсутні. Будь-яких перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинив.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

13 листопада 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву.

12 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подав до суду заяву про зміну підстав позову.

Заява про зміну підстав позову мотивована тим, що ОСОБА_2 була зареєстрована до спірної квартири 23 червня 2015 року як член сім`ї власника житлового приміщення, а саме як дружина сина позивача, ОСОБА_4 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10 вересня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 797, розірвано.

Позивач вважає, що з часу втрати родинних зв`язків із членом сім`ї власника відповідач втратила право користування спірним житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, пояснили, що право члена сім`ї власника квартири користуватися житлом існує лише за наявності статусу члена сім`ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв`язок із членом сім`ї власника та домовленості з ним про користування житлом, відповідач втратила право користування житлом. Відповідач не пов`язана спільним побутом із позивачем, її право користування підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що з вересня 2020 року відповідач не має можливості користуватися спірною квартирою, так як позивач змінив в ній замки у вхідних дверях. До вересня 2020 року відповідач сплачувала кошти за надані комунальні послуги. У квартирі належній позивачу на праві власності залишилися особисті речі відповідача та її сина. Просить у позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, заперечення представника відповідача, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня

2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрованого у реєстрі № 8420, ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 .

10 вересня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис

№ 797, зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Від спільного подружнього життя у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 народився син

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Бобровицьким РВ УДМС в Чернігівській області 13 листопада 2014 року, ОСОБА_2 з

23 червня 2015 року значиться зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року, що набрало законної сили 07 серпня 2020 року, розірвано шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований

10 вересня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис

№ 797.

З наданих до суду витягів вбачається, що ОСОБА_2 здійснювала оплату за надані комунальні послуги, а саме газопостачання, водопостачання та водовідведення, надання послуг із централізованого опалення, а також постачання електричної енергії.

Відповідно до акту обстеження житлово-комунальних послуг від 03 листопада 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: власник квартири - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син власника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колишня невістка власника

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онук власника - ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 . У квартирі на даний час мешкає ОСОБА_4 . З 02 вересня 2020 року у зв`язку із чиненням перешкод, заміною замків у вхідних дверях у квартирі не мешкають

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Комунальні послуги по утриманню квартири до березня 2020 року сплачувала ОСОБА_2 . Дані обставини засвідчили свідки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до органів поліції із заявою про неправомірні дії. За наслідками звернення уповноваженою особою Броварського ВП ГУНП в Київській області складено висновок від 13 жовтня 2020 року.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дали наступні покази.

Так, свідок ОСОБА_8 показала, що до вересня 2020 року ОСОБА_2 проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Через заміну замків у вхідних дверях квартири відповідач не змогла потрапити до помешкання. У квартирі залишилися особисті речі ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_9 показала, що до осені 2020 року ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому їй стали чинити перешкоди у користуванні квартирою та позбавили доступу до житла.

Звертаючись до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач мотивував свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу із його сином, відповідач втратила статус члена сім`ї власника спірного житлового приміщення, угоди щодо користування житлом у них не має.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц (провадження

№ 61-10093св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду».

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9Ж Житлового кодексу України).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та

§ 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між власником квартири та колишнім членом сім`ї, яка є користувачем квартири, з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу із сином власника.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 316, 317, 319, 321. 405, 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 64, 150 та

156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України).

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті

405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особи вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, про тимчасовий характер таких відносин не йдеться. Відповідно житлові права розглядалися як постійні. Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею

406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак, встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті

405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та права користування відповідача, з якою після розірвання шлюбу залишилися проживати спільні з позивачем діти.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У той же час, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач помилково вважав, що припинення шлюбних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 позбавляє останню права користування квартирою АДРЕСА_1 . При винесенні даного рішення судом враховується, що відповідач заселена до спірної квартири як член сім`ї власника, а також зареєстрована у ній. До моменту чинення їй перешкод відповідач безперервно на законних підставах користувалася квартирою, за весь період проживання сплачувала кошти за надані комунальні послуги, інтересу до спірної квартири не втратила. З підстав чинення їй перешкод у користування житлом звернулася до органів поліції. При розгляді справи по суті встановлено, що з вересня 2020 року позивач свідомо позбавив ОСОБА_2 та її малолітнього сина, який також значиться зареєстрованим за вищевказаною адресою, можливості користуватися квартирою, змінивши замки у вхідних дверях, проти чого не заперечував у судовому засіданні. Крім того, у жовтні 2020 року звернувся до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що ОСОБА_2 як член сім`ї понад рік не користується спірним житловим приміщенням. У даному випадку позбавлення відповідача права користування квартирою фактично призведе до позбавлення її права на проживання за місцем реєстрації її малолітнього сина.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись статтями 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

відповідач - ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 );

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин