головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позовних вимогах з врахуванням заяви від 13 липня 2017 року позивач просив: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №К2Н0АU00056064 від 10 березня 2006 року у розмірі 42 038,27 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 вересня 2015 року становить 913 871,59 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що 10 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (далі позивач, кредитор) та ОСОБА_1 (далі відповідач, позичальниця) був укладений кредитний договір №К2Н0АU00056064, згідно з яким позивач надав позичальниці кредит у розмірі 12 436,82 долари США строком користування до 7 березня 2013 року.

Після реєстрації шлюбу 25 листопада 2011 року ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Як зазначав позивач, він виконав власні зобов`язання в повному обсязі та надав кошти в користування позичальниці, проте позичальниця власні зобов`язання порушила та кредитні кошти в повному обсязі не повернула, внаслідок чого станом на 11 вересня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 42 038,27 доларів США яка складається з: заборгованості за кредитом - 5 520,33 доларів США, 8 853,92 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 212,58 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом, 26 451,44 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені договори поруки між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - відповідачі, поручителі).

На виконання п.5 договору поруки позивач направив відповідачам повідомлення про невиконання зобов`язань за договором №К2Н0АU00056064 з вимогою про необхідність виконання простроченого зобов`язання, а у разі невиконання простроченого зобов`язання, з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту у повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції з правом звернення стягнення на предмет застави. Проте вимоги були залишені без задоволення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року в позові відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О.Л. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується із застосуванням судом наслідків спливу строку позовної давності. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що із виписки по рахунку вбачається, що останній платіж по кредиту було здійснено 20 грудня 2012 року, це кошти, що надійшли від реалізації предмету застави, тому строк позовної давності спливає 20 грудня 2015 року, позивач звернувся до суду 1 жовтня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Зазначає, що банком не було пропущено строк пред`явлення кредиторських вимог до поручителів та посилається на висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14.

Також зазначає, що згідно з п. 12 договорів поруки: порука припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Навіть, якщо вважати, що строк виконання зобов`язання було змінено шляхом реалізації предмету застави, то порука припиняється 20 грудня 2017 року, отже на час звернення до суду із позовом порука не була припинена.

Наголошує на тому, що ч. 4 ст. 591 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про заставу» передбачено, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертає увагу суду, що автомобіль було реалізовано 20 грудня 2012 року, та із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21 грудня 2012 року за позичальником рахується заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5520,33 дол. США; 7503,88 дол. США - заборгованість за процентами; 1148,76 дол. США - заборгованість по комісії; 5309,69 дол. США - пеня. Вказана сума, як наполягає позивач, підлягала до стягнення судом.

19 липня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в яких відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказують, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та є правильними.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 , ( ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, про що в матеріалах справи міститься розписка, про наявність причин, що перешкоджають прийняти участь у справі, суд не повідомив.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позову про невиконання позичальником та поручителями солідарного зобов`язання стосовно повернення кредитних коштів є доведеними, однак із позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду лише 5 жовтня 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно положення ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачами під час розгляду справи.

Крім того, суд вказав, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, договори поруки, укладені між банком та поручителями припинилися у липні 2011 року, оскільки до цього строку, банком не пред`явлено вимоги до поручителів і така вимога була пред`явлена лише 25 серпня 2015 року, тобто із спливом чотирьох років, після того як договори поруки припинилися.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 10 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №К2Н0АU00056064, за умовами якого кредитор надав позичальнику кошти в сумі 9 118,00 доларів США строком до 7 березня 2013 року для придбання автомобіля, а також у розмірі 3 318,83 доларів США на виплату страхових платежів зі сплатою 12% річних.

У забезпечення кредитних зобов`язань 10 березня 2006 року між кредитором та позичальником було укладено нотаріально посвідчений договір застави автотранспорту.

Крім того, у забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника 10 березня 2006 року кредитором були укладені три окремі договори поруки: із ОСОБА_4 (договір поруки №К2Н0АU00056064); із ОСОБА_2 (договір поруки №К2Н0АU00056064); із ОСОБА_3 (договір поруки №К2Н0АU00056064).

За умовами вказаних договорів кожний із поручителів окремо поручилися перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №К2Н0АU00056064 від 10 березня 2006 року.

Таким чином між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини стосовно виконання кредитних зобов`язань, які забезпечені порукою та заставою.

Положеннями ч. 1, 3 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 1054 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у відповідній редакції, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням); то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як убачається із матеріалів справи, кредитором зобов`язання щодо надання кредитних коштів виконане, а зобов`язання щодо повернення коштів позичальником виконано частково, а саме припинено сплату чергових платежів у повному обсязі після травня місяця 2011 року та припинено сплату повністю з вересня місяця 2011 року.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань щодо сплати чергових платежів позивач 25 серпня 2015 року направив позичальнику ОСОБА_1 та поручителям ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення про невиконання зобов`язань за кредитним договором з вимогою сплатити прострочену заборгованість протягом 5 днів, а у разі несплати простроченої заборгованості у вказаний строк, на підставі ст.1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Також, судом першої інстанції було встановлено та не спростовано позивачем, що аналогічний лист з вимогою про дострокове повернення грошових коштів був направлений позичальнику ще 18 червня 2011 року. В указаному листі позивач повідомляв про прострочену заборгованість станом 18 червня 2011 року у загальному розмірі 10323,69 доларів США, у тому числі: основний борг - 4 169,92 доларів США; відсотки - 3 625,04 доларів США; пеня - 1 986,26 доларів США; комісія - 542,47 доларів США.

Указану прострочену заборгованість кредитор пропонував погасити не пізніше 30 календарних днів з дати одержання відповідного повідомлення.

У разі, якщо позичальник не сплатить прострочену заборгованість, кредитор вимагав на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору повернути суму кредиту у повному обсязі та сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції, а також попереджено про намір звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином, передбаченим договором.

Позичальник надав на підтвердження направлення йому такої вимоги текст повідомлення, що є у матеріалах справи. Направлення у 2011 році позичальнику вимоги позивачем не спростовано. Оскільки жодною стороною не надано доказів щодо дати отримання позичальником указаного повідомлення-вимоги, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що кінцевий строк виконання простроченого зобов`язання не може бути раніше ніж 19 липня 2011 року. Відтак, починаючи з 20 липня 2011 року у позичальника виникло зобов`язання щодо повернення основної заборгованості у повному обсязі.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В той же час, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, що було правильно враховано судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного, після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту нарахування відсотків припиняється починаючи з 20 липня 2011 року, тому розмір заборгованості, який підлягає сплаті позичальником складається із суми кредиту у повному обсязі, суми процентів і комісії, що нараховані станом на 20 липня 2011 року та пеня.

Із наданого до позову розрахунку (а.с. 4-8,Т.1) вбачається, що станом на 21 липня 2011 року позичальниці встановлено залишок поточної заборгованості за наданим кредитом у сумі 3053,43 долари США (колонка третя) та залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом у сумі 4435,70 долари США (колонка четверта), отже уся сума заборгованості по тілу кредиту складає суму поточної та простроченої заборгованості. Позивачем заявлено до стягнення 5520,33 доларів США, тому суд визнає суму основного боргу в межах заявлених вимог.

Із наданого позивачем до позову розрахунку також вбачається, що станом на 21 липня 2011 року нараховано 3859,84 доларів США загального залишку заборгованості за процентами, тому решта процентів за період з 21 липня 2011 року по 11 вересня 2015 року позивачем нараховані безпідставно. Аналогічно, станом на 21 липня 2011 року нараховано 606,29 доларів США комісії, розмір якої станом на 11 вересня 2015 року складає 1212,59 доларів США.

Також, на суму основної заборгованості та процентів позивачем нараховано пеню станом на 11 вересня 2015 року у сумі 26451,44 долар США.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Такий же висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином зміна строку виконання зобов`язань не припиняє нарахування пені на прострочену заборгованість, однак до заборгованості по пені можуть бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності, передбачені ст. 258 ЦК України, як спеціальні, або відповідно до ст. 266 цього Кодексу, як до похідних вимог.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що автомобіль «ДЕУ», державний номер НОМЕР_1 , був переданий в заставу кредитору за договором застави від 10 березня 2006 року та за актом від 19 вересня 2011 року автомобіль було передано позивачу в заклад (а.с. 92,Т.1).

В державному реєстрі обтяжень рухомого майна 23 листопада 2011 року було зареєстроване звернення стягнення на автомобіль.

На запит представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 позивач документів у підтвердження факту реалізації автомобіля та розміру суми, за якою реалізовано автомобіль, а саме: акт оцінки автомобіля, договір купівлі-продажу, розрахунок заборгованості із урахуванням реалізації заставного майна, не надав.

На запит суду позивачем повідомлено, що відповідні документи не збереглись, та надано суду меморіальний ордер №1 від 20 грудня 2012 року у підтвердження проведення операцій за кредитним договором, а саме зарахування грошових коштів від реалізації на суму 4053,55 доларів США. На підтвердження реалізації предмета застави третім особам та перехід власності на автомобіль надано також копію довідки-розрахунку від 20 грудня 2012 року. Позивачем також надано виписку з банківського рахунку, із якого вбачається, що 20 грудня 2012 року було відображено операцію по сплаті пені у розмірі 15380,93 грн, що у іншій колонці (обороти (USD) кредит) відображено як 1924,30 (а.с. 112, Т.2). У наданому до позову розрахунку також вбачається, що 20 грудня 2012 року було відображено сплату пені у сумі 1924,30 доларів США (колонка тринадцята) та зменшено розмір простроченої заборгованості у четвертій колонці.

Таким чином, факт реалізації заставного автомобіля у наданому позивачем розрахунку відображено.

Перевіряючи чинність поруки суд першої інстанції вважав, що порука за усіма договорами поруки, що є предметом цього спору, є припиненою, оскільки кредитор упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, не звернувся до поручителів із відповідною вимогою про виконання зобов`язань, що передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Однак колегія апеляційного суду з таким висновком погодитись не може, оскільки у всіх договорах поруки було установлено строк дії поруки. Так, у пункті 12, що аналогічний для усіх договорів поруки, передбачено, що порука припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19).

Як убачається із матеріалів справи, строк повернення кредиту за кредитним договором розпочався з 20 липня 2011 року, відтак порука з урахуванням п. 12 договорів поруки припиняється 20 липня 2016 року. Тому на час звернення з цим позовом до суду, а саме 05 жовтня 2015 року, порука не є припиненою.

Разом з тим, відповідний помилковий висновок суду першої інстанції щодо чинності поруки не вплинув на правильність висновків щодо наявності підстав для відмови у позові у зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності.

Заперечуючи проти наявності підстав для задоволення позовних вимог усі відповідачі до суду першої інстанції подали заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Визначаючи початок перебігу строку позовної давності колегія апеляційного суду вважає, що такий строк розпочався з 20 липня 2011 року. Цей строк розпочався унаслідок зміни кредитором строку виконання зобов`язань за кредитним договором, та саме з цього часу у позичальниці та поручителів виник солідарний обов`язок щодо виконання зобов`язань у повному обсязі, та унаслідок невиконання цих зобов`язань право позивача на отримання кредитних коштів є порушене.

Оскільки позивач звернувся до суду із позовом у жовтні 2015 року, строк позовної давності є пропущеним.

У суді першої інстанції позивач заперечував проти наявності підстав для застосування строку позовної давності, вважав такий строк не пропущеним та не наводив поважних причин, що перешкодили йому звернутись з позовом раніше.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для переривання строку позовної давності колегія суддів виходить із наступного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 466/9291/14-ц.

Так, у вересні 2011 року за згодою сторін, боржником було передано по акту автомобіль для погашення зобов`язань за кредитним договором.

Ці дії виконані свідомо та самостійно позичальником у межах строку позовної давності та є такими, що переривають строк позовної давності.

23 листопада 2011 року зареєстровано зміни в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а саме: зареєстровано звернення стягнення на рухоме майно (а.с. 103, Т. 1).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для переривання строку позовної давності у грудні 2012 року, а саме з часу зарахування одержаних від реалізації заставного майна коштів, колегія апеляційного суду з такими доводами погодитись не може, оскільки позивачем не було надано доказів, які підтверджують, що факт реалізації майна відбувся саме у грудні 2012 року. Сам лише факт зарахування цих грошових коштів кредитором не може встановлювати цю обставину, оскільки дії щодо зарахування грошових коштів фактично відбулись на підставі меморіального ордеру - розрахункового документа, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій зі списання коштів з рахунка платника внутрішньобанківських операцій відповідно до нормативно-правових актів НБУ.

Отже дії щодо зарахування одержаних від реалізації заставного майна коштів вчинені не боржником, а самим кредитором, при чому правомірність вчинення таких дій кредитором лише у грудні 2012 року, в той час як предмет застави було передано позичальницею для реалізації ще у вересні 2011 року, позивачем не обґрунтовано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що перериванням строку позовної давності є дії саме позичальника, а не кредитора стосовно зарахування відповідних сум.

Будь яких поважних причин, що перешкоджали позивачу звернутись до суду із позовом у період з 19 вересня 2011 року по 19 вересня 2014 року у доводах апеляційної скарги також не наведено.

Таким чином висновок суду першої інстанції про доведеність порушеного права позивача щодо не повернення відповідачем кредитних коштів, та відмови у зв`язку із застосуванням наслідків позовної давності є правильним.

Хоч суд першої інстанції і дійшов помилкового висновку про припинення дії поруки, однак такий висновок не впливає на правильність вирішення спору, оскільки поручителі, так само як і позичальниця, як відповідачі у цій справі, кожний окремо подали заяву до суду першої інстанції про застосування наслідків пропуску строку позивачем позовної давності.

Відповідно до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється:

1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом;

2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу;

3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію;

5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування);

6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв";

7) на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств.

Отже, наслідком пропуску строку позовної давності позивачем є відмова у задоволені позовних вимог як до позичальниці так і до поручителів, оскільки порука є відмінною від позовної давності, однак положення ст. 268 ЦК України не обмежують право застосування позовної давності стосовно заявлених до поручителів вимог.

Оскільки судом застосовано наслідки спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), що передбачено ст. 266 ЦК України.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки за наслідком апеляційного перегляду оскаржуване рішення залишене без змін, підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба