Справа № 459/2327/19
Провадження № 2/459/56/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Новосада М.Д.

з участю секретаря судового засідання Канюки В.Р.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Червонограді цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ :

22.08.2019 позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики від 12.02.2011 у розмірі 15000 Євро та 3% річних у розмірі 699,04 Євро.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 12.02.2011 його дочка ОСОБА_3 позичила в нього гроші 15000 Євро на придбання автомобіля «Пежо» 308 з номерним знаком НОМЕР_1 . Рішенням суду від 23.12.2016 даний автомобіль було визнано спільним майном подружжя. Вказану позику слід вважати спільним майном подружжя, оскільки укладення одним із подружжя договорів в інтересах сім`ї, що створюють для подружжя однакові права та обов`язки за такими договорами. Послався на те, що такі ж обставини були встановлені в постанові Апеляційного суду Львівської області від 22.08.2017 та у постанові Касаційного цивільного суду від 24.07.2019 у справі №459/1850/16-ц. 30.01.2018 він звертався з претензією до відповідачів повернути кошти. На даний час борг не повернуто. Тому просить стягнути суму боргу за розпискою та 3% річних в сумі 699,04 Євро.

Ухвалою від 03.09.2019 у справі відкрито провадження.

19.09.2019 відповідач ОСОБА_3 подав суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав. Вказав, що відповідачка ОСОБА_3 є його колишньою дружиною. 23.05.2016 вони розірвали шлюб, після чого остання звернулась із позовом до суду про поділ майна. Рішенням суду від 23.12.2016 було поділено їхнє спільне майно, в тому числі визнано за ним право власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля «Пежо» 308 з номерним знаком НОМЕР_1 . Зазначив, що жодної позики на цей автомобіль не було. Розписка написана позивачем пізніше, перед зверненням з позовом до суду. Також вказав, що згідно виписки по картці позивач зняв кошти зі свого банківського рахунку занадто завчасно, за 8 місяців до придбання спірного автомобіля. Крім того, у позивачки в той час були достатні доходи для придбання автомобіля. Також вважає, що слід дослідити оригінал розписки. Все це, на думку відповідача, викликає сумніви у достовірності спірної розписки. Щодо вимог про стягнення 3% річних, то вважає такі неправомірними і з тих причин, що у розписці зазначено, що коши надані без сплати відсотків за користування ними. Крім того, у розписці не вказано місце її складання, паспортних даних позичальника. Вважає всі долучені до позовної заяви документи недостовірними.

10.01.2020 відповідачка ОСОБА_3 подала суду заяву про визнання позову.

10.01.2020 підготовче судове засідання відкладалось за клопотанням відповідача.

07.04.2020 представник позивача ОСОБА_4 та представник відповідачки ОСОБА_5 подали суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання у їх відсутності та призначити справу до судового розгляду.

07.04.2020 та 27.08.2020 підготовче судове засідання відкладалось за клопотанням відповідача.

Ухвалою від 10.09.2020 провадження у справі зупинялось на час проведення судової експертизи давності документу.

01.12.2020 матеріали справи з висновком експерта були повернуті до суду.

Ухвалою від 02.12.2020 провадження у справі поновлено.

Ухвалою від 12.01.2021 підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, вказаних у ньому. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Пащук А.І. позов визнав. Вказав, що відповідачка не оспорює факт існування позики.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав. Вказав, що спірної розписки не існувало на час перебування в шлюбі та на час придбання автомобіля. Вважає, що така була написана після розірвання шлюбу.

09.07.2021 та 17.09.2021 представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Пащук А.І. подав суду клопотання про розгляд справи у відсутності відповідачки, яка визнала позов.

В судовому засіданні 09.07.2021 позивач суду пояснив, що розписка була написана 12.02.2011 в його квартирі по АДРЕСА_1 . При її написанні інших осіб не було. В той же день передав дочці 15000 євро. Це були його особисті кошти. Вказав, що він регресник, з 1996 року має хорошу пенсію, працював, і мав збереження на рахунку в банку. Дочка в той час була приватним підприємцем. Кошти зняв на прохання доньки для придбання нею автомобіля. Під час придбання автомобіля не був присутній. На даний час кошти йому не повернуті. Раніше не звертався із вимогою про повернення коштів, бо не було потреби.

Представник відповідача адвокат Мацей М.М. позов заперечив. Вказав, що розписка не відповідає формі, у ній не вказано паспортні дані осіб. Також вважає, що у відповідачки були більші доходи, а в позивача невеликі, що викликає сумніви в потребі та достовірності розписки.

17.09.2021 в судовому засіданні було відмовлено у клопотанні відповідачка про зупинення провадження у зв`язку із перебуванням відповідачки ОСОБА_3 в зоні АТО. Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи відповідачка ОСОБА_3 власноручно написала розписку, в якій зазначила, що 12.02.2011 отримала від позивача ОСОБА_2 1500 Євро, які зобов`язався повернути на першу вимогу без сплати відсотків за користування ними (а.с.5 т.1).

20.01.2018 позивач звертався до відповідачів із письмовою претензією щодо повернення коштів за вказаним договором розписки у розмірі 15000 Євро (а.с.38 т.1).

Дану вимогу відповідачі не виконали, кошти не повернули.

Так як з часу звернення з претензією до відповідачів 31.01.2018 по час складення позову 20.08.2019 відповідачі вимог за договором не виконали, тому позивач просить стягнути із них на підставі ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми, що становить:

15000 Євро (сума заборгованості) ? 3/100(%) ? 567(дні прострочення зобов`язання) / 365(кількість днів в році) = 699,04 (Євро)

Оцінюючи поданий позивачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий проведений належним чином. Відповідач його заперечив лише з підстав недостовірності розписки та щодо зазначення у ньому, що позика надана без сплати будь-яких відсотків. Однак відповідач не ставив під сумнів математичні розрахунки наведені позивачем. Крім того, сплата 3% річних від простроченої суми не є відсотками, визначеними договірними зобов`язаннями, а є гарантією виконання грошового зобов`язання, яка передбачена законом відповідно до ст.625 ЦК України.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Згідно із ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

У відповідності із ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору.

Згідно із ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Керуючись ч. 1 ст. 611 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Посилання відповідача ОСОБА_6 на те, що розписка є фіктивною, що відповідачка ОСОБА_3 під час перебування з ним у шлюбі не позичала кошти в батька на придбання автомобіля, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Також з висновку судово-почеркознавчої експертизи вбачається, що встановити відповідність часу написання розписки не є можливим, ознак, які б свідчили про дописи, немає.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2018, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 22.08.2017 у справі №459/1850/16-ц за відповідачем ОСОБА_6 було визнано право власності на Ѕ ідеальної частки автомобіля Peugeot» 308 1.6 з номерним знаком НОМЕР_1 .

Вказані вище рішення були оскаржені в касаційному порядку та залишені без змін.

При цьому суд першої та апеляційної інстанції виходили з того, що сказаний автомобіль був придбаний відповідачкою ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_6 за кошти від продажу іншого автомобіля, зареєстрованого за останнім, взятих ОСОБА_7 у борг коштів в батька, а також решти спільних коштів, у зв`язку з чим дійшли висновку про наявність правових підстав для поділу вказаного транспортного засобу як спільного сумісного майна подружжя. З чим погодився Верховний Суд, виклавши у свої постанові від 24.07.2019 те, що посилання ОСОБА_7 на те, що складена боргова розписка підтверджує купівлю спірного автомобіля за її особисті кошти є безпідставним з огляду на положення частини третьої 61 СК України, оскільки вказану позику слід вважати спільними коштами подружжя.

Згідно із ч.4 ст.82 обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи відповідача ОСОБА_6 не спростовують вказаних вище висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідач не представив належних та допустимих доказів того, що розписка була складена після розірвання шлюбу.

Виходячи з фактичних обставин справи, аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом,

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статі 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо; у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений говором або законом чи іншим нормативно-правовим актом використання валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний спір підлягає задоволенню і з відповідача слід стягнути заборгованість за договором розписки у розмірі 1500 Євро та 3 % річних станом на 20.08.2019 у розмірі 699,04 Євро.

Судові витрати складаються з 4369,06 грн., сплачених позивачем у якості судового збору, і в силу приписів ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню у його користь з відповідачів в рівних частках по 2184,53 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.02.2011 у розмірі 15000 Євро та 3% річних у розмірі 699,04 Євро.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 по 2184,53 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Червоноградський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.09.2021.

Суддя: М. Д. Новосад