ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1903/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2021 року (суддя Козак О.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивувала тим, що 09 грудня 2019 року позивачка та ОСОБА_2 уклали договір про наміри, за умовами якого сторони зобов`язувалися в обумовлений в договорі строк укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, щодо придбання у відповідача квартири АДРЕСА_1 .

На виконання положень п.2.1 договору наміру з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , позивачка передала відповідачці забезпечувальний платіж в розмірі 24 000,00 грн., що еквівалентно 1000 дол.США по курсу НБУ на день укладення договору.

В обумовлений договором про наміри строк для укладення договору купівлі-продажу, такий договір не було укладено.

З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо повернення отриманих нею коштів, проте отримувала відмову. 14 березня 2020 року на адресу ОСОБА_2 було направлено лист-вимогу про повернення авансу, проте відповідач відмовилась від його отримання.

Вважає, що укладений між нею та відповідачем договір відповідає вимогам законодавства щодо попереднього договору. Платіж, переданий ОСОБА_2 за попереднім договором є авансом та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь. Крім того, підлягають стягненню на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за період з 22 січня 2020 року по 22 квітня 2021 року.

Із урахуванням наведеного, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь сплачений аванс за договором про наміри від 09 грудня 2019 року в сумі 28057,60 грн. (що еквівалентно 1 тис.дол. США на час подання позову), а також 3% річних у сумі 1051,72 грн.

Протокольною ухвалою від 16.06.2021 року за клопотанням відповідача, суд залучив фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір про наміри не є по своїй сутті попереднім договором, оскільки в ньому відсутнє волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору. Водночас, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки умовами договору про наміри сторони передбачили відповідальність за не укладення договору купівлі-продажу з причини, залежної від покупця ( ОСОБА_1 ), а саме, забезпечувальний платіж залишається в розпорядженні продавця у якості неустойки. Враховуючи те, що покупцем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що договір купівлі-продажу було неукладено з вини продавця ( ОСОБА_2 ), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір про наміри від 09.12.2019 року не є попереднім договором. Пункт 4.1. договору про наміри від 09.12.2019 року дублює положення ст.571 ЦК України «Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком», а грошові кошти передані відповідачеві у розмірі 1000 доларів США є підтвердженням зобов`язання, а не забезпечення його виконання. Інші умови договору також свідчать про волевиявлення сторін у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказує, що у договорі про наміри Сторони виявили свої бажання сприяти укладенню договору купівлі-продажу, але не встановлювали обов`язку протягом певного строку укладення договору в майбутньому. Вважає правильним висновок суду першої інстанції, що між сторонами було укладено договір про наміри, а не попередній договір. Крім того, договір купівлі-продажу не було укладено з вини позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 09 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про наміри, згідно п. 1.1. предметом даного договору є угода сторін, відповідно до якої продавець має намір продати, а покупець придбати майно, яке знаходиться у власності (розпорядженні продавця), що являє собою: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 2.1 цього договору відповідно до статті 638 ЦК України сторони досягли згоди про нижченаведене: підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу об`єкта до 22 січня 2019 року. З метою забезпечення його укладання, до підписання цього договору покупець передав, продавець прийняв забезпечувальний платіж, який складає 24000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США на день укладання договору.

Відповідно до п.п. 4.1-4.3 договору сторони домовились про те, що у разі не укладення договору купівлі-продажу в строк до 22 січня 2019 року з причини, залежної від покупця, забезпечувальний платіж залишається в продавця в якості неустойки. У разі не укладання договору купівлі-продажу в строк до 22 січня 2019 року з причини, залежної від продавця, продавець зобов`язується повернути забезпечувальний платіж, а також сплатити покупцю неустойку у розмірі забезпечувального платежу. У разі укладення договору купівлі-продажу відповідно до умов цього договору забезпечувальний платіж залишається у продавця та зараховується як частина виплати за об`єкт нерухомості.

Вказаний договір укладений в письмовій формі, нотаріально не посвідчений.

Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка була зазначена в договорі намірів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався.

28 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

14 березня 2020 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення забезпечувального платежу в розмірі 1000 доларів США.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилаючись на статті 546, 570, 571, 625, 626, 629, 635 ЦК України просила суд стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у розмірі 28057,60 грн., що еквівалентно 1000 дол.США у рахунок повернення забезпечувального платежу на підтвердження зобов`язання щодо реалізації намірів укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки на виконання договору про наміри договір купівлі-продажу квартири укладено не було.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

За частиною 4 статті 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору не вважається попереднім договором.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Частинами першою та третьою статті 571 ЦК України визначені правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком, відповідно до яких у випадку, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається із матеріалів справи, укладення договору про наміри від 09.12.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з положеннями частини першої статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Крім того, щоб договір про наміри мав обов`язковий характер, в ньому повинна бути прямо передбачена воля сторін щодо надання йому сили попереднього договору.

Така воля сторін в договорі про наміри від 09.12.2019 року прямо не передбачена.

Попередній договір слід відрізняти від договору (протоколу) про наміри, який є формою фіксації намірів сторін щодо наступного співробітництва і не тягне виникнення зобов`язання щодо укладення в майбутньому договору.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку про відсутність між сторонами договірних правовідносин.

Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.

До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Разом з цим, вимог про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих коштів на підставі статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 не заявляла.

В силу вимог цивільного процесуального законодавства України саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Водночас, суд позбавлений можливості самостійно змінювати предмет та правові підстави позову.

У рішенні від 21 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, зробив висновок про те, що відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника апеляційним судом, а також висновок, зроблений не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку зі зміною правової кваліфікації, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу (пункт 3.3).

Зважаючи на вищезазначене, рішення суду першої інстанції, підлягає зміні лише в частині мотивації.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2021 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк