Справа № 490/4132/21
н/п 2/490/3470/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 , в якій позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним Договором № 006-14009-030813 від 03.08.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 в сумі 89 895,89 грн.

В обґрунтування вимог посилається на те, що 03.08.2013 року між відповідачкою та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір № 006-14009-030813, відповідно до умов якого, відповідачці на умовах поворотності, платності, строковості було надано кредитні кошти в розмірі 49 191,50 грн. з кінцевим строком погашення до 02.12.2016 року.

Відповідачка не виконувала взяті на себе зобов`язання та не повернула у строки, визначені Кредитним договором, тіло кредиту та нараховані відсотки за користування кредитом, що спричинило виникнення заборгованості за кредитним Договором.

27.04.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» укладено Договір № 409/К, відповідно до умов якого, ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна», своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 006-14009-030813 від 03.08.2013 року, прострочена заборгованість за яким станом на 14.05.2021 року складає 89 895,89 грн.

Додаткових нарахувань штрафних санкцій, пені та іншого з моменту відступлення права вимоги, новим кредитором не було здійснено. Всі нарахування пені та відсотків були нараховані первинним кредитором ПАТ «Дельта Банк».

Таким чином, несплачена заборгованість за кредитом № 006-14009-030813 від 03.08.2013 року складає 89 895,89 грн., яку й просить стягнути позивач з відповідачки.

З метою вирішення питання, щодо сплати відповідачкою простроченої заборгованості за кредитним договором, позивач неодноразово телефонував та надсилав повідомлення з проханням здійснити оплату заборгованості, а також надіслав відповідачці вимоги про погашення простроченої заборгованості.

Відповідачка всі звернення проігнорувала, вимогу не задовольнила, погашення простроченої заборгованості не здійснила, чим грубо порушила права позивача.

Позивачем вжито всіх заходів з метою врегулювання спору в досудовому порядку, але відповідачка продовжує ухилятися від виконання обов`язку погасити кредитну заборгованість, тому позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 04.06.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 04.06.2021 року відповідачці був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачці за адресою зареєстрованого місця проживання направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі. Вказане поштове відправлення повернулось на адресу суду 02.08.2021 року з відміткою «повертається, за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідачка, яка належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження через оголошення на веб-сайті Судової влади України, не скористалася своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.

Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З 05.08.2021 року по 08.09.2021 року включно, суддя перебував у щорічній плановій відпустці

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

03.08.2013 року відповідачка шляхом підписання Заяви № 006-14009-030813, уклала з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» кредитний договір про, відповідно до умов якої відповідачці було надано кредитні кошти в розмірі 49 191,50 грн. строком на 40 місяців.

Відповідно до п. 1.4 Договору, проценти за користування кредитом нараховуються згідно вимог та у порядку, визначеному у п. 2.1.1 Глави 2 Правил.

27.04.2018 року між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір № 409/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» право вимоги заборгованості, в тому числі за кредитним договором № 006-14009-030813 від 03.08.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру передачі прав вимоги до Договору факторингу № 409/К від 27.04.2018 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 77 040,83 грн., з яких: 45 182,31 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 31 858,52 грн. прострочені відсотки за користування кредитом.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

За правилами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України передбачено, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, законодавцем передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2016р. у справі № 910/6098/14, та від 15.04.2015 у справі № 910/6098/14).

У Постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Частини 1, 2 та 3 ст. 13 ЦПК України вказують, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1 та 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначеними положеннями процесуального права саме на сторону покладено обов`язок доказування. Це є одним із принципів змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилається сторона, неіснуючим. Доказування в цивільному процесі є пізнавальна і розумова діяльність суб`єкта доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до частин 6 та 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, який передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У контексті положень принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен втручатись у процес доказування за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 1 Договору № 409/К про відступлення прав вимоги за кредитним договором, банк (ПАТ «Дельта Банк») відступає новому кредитору (ТОВ «Росвен Інвест Україна») належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників зазначених у Додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстру у Додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у сумі та порядку, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2 Договору, за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходить до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірних списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Поряд з цим, для встановлення факту відступлення права вимоги новому кредитору суду необхідно встановити факт відступлення права вимоги по кредитному договору, дату відступлення права вимоги, а також встановити, які саме права вимоги передаються.

Так, згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Судом встановлено, що позивачем надано не повну копію Договору № 409/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, з якої вбачається, що згідно п. 2 Договору новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Проте, сторінки Договору, де вказано п. 4 в матеріалах справи відсутні.

Поряд з цим, позивач не надав доказів оплати ТОВ «Росвен Інвест України» на користь ПАТ «Дельта-Банк» коштів в розмірі, визначеному п. 4 Договору, та не звертався до суду клопотаннями про витребування таких доказів.

Отже, на підставі документів, що надані позивачем, суд позбавлений можливості встановити достовірно факт відступлення права вимоги по кредитному договору та дату відступлення права вимоги.

Крім того, у своєму позові позивач зазначає, що з метою вирішення питання, щодо сплати відповідачкою простроченої заборгованості за кредитним договором, позивач неодноразово телефонував та надсилав повідомлення з проханням здійснити оплату заборгованості, а також надіслав відповідачці вимоги про погашення простроченої заборгованості. Відповідачка всі звернення проігнорувала, вимогу не задовольнила, погашення простроченої заборгованості не здійснила, чим грубо порушила права позивача. Позивачем вжито всіх заходів з метою врегулювання спору в досудовому порядку, але відповідачка продовжує ухилятися від виконання обов`язку погасити кредитну заборгованість, тому позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів.

Але разом з тим позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження зазначених фактів (телефонограми, повідомлень відповідачці про погашення виниклої заборгованості, повідомлення про зміну кредитора). А тому суд приходить до висновку, що викладені обставини є припущенням позивача та не підкріплені належними та допустимими доказами.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ТОВ «Росвен Інвест Україна», як позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення відповідачкою зобов`язань за кредитним договором, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме не виконання відповідачкою зобов`язання про повернення коштів та існування заборгованості з боку відповідачки перед ПАТ "Дельта Банк". Наявності таких доказів судом першої інстанції встановлено не було.

Так, надана позивачем заява №006-14009-030813 від 03.08.2013 року свідчить про укладання між відповідачкою та ПАТ "Дельта Банк" кредитного договору. Натомість, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту не виконання умов вказаного договору відповідачкою та існування невиконаних зобов`язань (заборгованості) з боку відповідачки за кредитним договором №006-14009-030813 від 03.08.2013 року.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відтак у задоволенні позову має бути відмовлено.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, які складаються із судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін