Справа № 164/548/20 Головуючий у 1 інстанції: Токарська І. С.
Провадження № 22-ц/802/1168/21 Категорія: 75 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 7 жовтня 2006 року по 29 січня 2014 року, під час якого у них народилося двоє дітей - ОСОБА_5 , 2008 року народження, та ОСОБА_9 , 2011 року народження.

Вказує, що після розірвання шлюбу вона із дочками переїхала проживати в м. Луцьк і з того часу батько з дітьми майже не спілкується та не цікавиться їх життям. Станом на 25 лютого 2014 року розпорядженням Маневицької РДА Волинської області № 62 за заявою ОСОБА_3 встановлено порядок побачень з малолітніми дітьми щотижня з 13 години п`ятниці по 18 годину неділі. Однак, дане розпорядження відповідач не виконує упродовж тривалого часу і жодної участі як батько у вихованні чи спілкуванні з дітьми вже понад два роки не брав, як і в їх матеріальному забезпеченні, що стало причиною звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Позивачка зазначає, що нею укладено шлюб із громадянином Польщі ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вона планує переїхати для проживання до чоловіка і доньки також у майбутньому планують поїхати на проживання за кордон, що відповідає їх інтересам як для навчання, так і в загального для їх нормального життя і виховання.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України, а саме - до Республіки Польща, на період підготовки до навчання та навчання в школі, а саме з 1 серпня 2021 року по 1 липня 2022 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 у супроводі матері - ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача понесені судові витрати у справі.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України, а саме - до Республіки Польща на період підготовки до навчання та навчання в школі з 1 серпня 2021 року по 1 липня 2022 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , у супроводі матері ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15500 гривень та 1850 гривень витрат, пов`язаних із залученням перекладача. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що суд не взяв до уваги існування між ним та позивачкою тривалого конфлікту щодо його участі у житті доньок. Вказує, що саме ОСОБА_1 створює перешкоди у вільному спілкуванні його з дітьми. Вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про перебування відповідача значний проміжок часу в Республіці Польща та наявності у зв`язку з цим можливостей бачитися і спілкуватися із дітьми. Також суд у резолютивній частині не зазначив обов`язкову умову, а саме, не зобов`язав позивача після 01 липня 2022 року повернути дітей на територію України, а визначений судом строк є занадто тривалим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначала, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, що суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами та вирішив спір з урахуванням найкращих інтересів дітей, а тому в задоволенні апеляційної скарги просила відмовити і залишити рішення суду без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, які заперечили апеляційну скаргу, відповідача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у добровільному порядку дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України не надає, що є підставою для надання такого дозволу в судовому порядку без згоди батька на визначений період - з 01.08.2021 року по 01.07.2022 року.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 29 січня 2014 року розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований Прилісненською сільською радою Маневицького району Волинської області, актовий запис №22. Неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на вихованні ОСОБА_1 (а.с.11-12 т.1).

Із копій свідоцтв про народження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що їх батьками є позивач та відповідач у даній справі.

Із пояснень позивача ОСОБА_1 та наданих нею доказів, у судовому засіданні встановлено, що на даний час вона одружена із громадянином Республіки Польща ОСОБА_7 , має можливість працевлаштуватися в МА (митна Агенція) «UNIA». Доньки із задоволенням вивчають польську мову, у 2019 та 2020 роках періодично перебували на території Польщі та призвичаювалися до нової обстановки. На даний час у Польщі є визначене та належно облаштоване місце для проживання позивачки з дітьми - АДРЕСА_1 , повят Жарський, воєводство Любуське, та навчальний заклад для доньок - школа ім. Тадеуша Костюшки, що знаходиться на АДРЕСА_2 , і готуються документи на отримання карти тимчасового побуту в Польщі.

У статті 9 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц, провадження № 14-244цс18, та Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 640/5215/17-ц (провадження № 61-33888св18).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем на спростування позовних вимог та обгрунтування доводів своєї апеляційної скарги не подано жодних належних та допустимих доказів.

Ненадання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір"ю при тому, що, як вбачається із висновків психолога, тісного духовного зв"язку та теплих сімейних відносин із батьком у дітей не виявлено, та враховуючи часті від"їзди батька на заробітки за кордон на тривалі терміни - в межах близько трьох місяців, як він сам зазначив у судовому засіданні, у даному випадку може потягнути розірвання сімейних зв`язків дітей з матір"ю, що означає позбавлення дітей опори, підтримки, їх коріння, спорідненості з найближчою людиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного й обгрунтованого висновку про задоволення позову, встановивши, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, із визначенням його початку й закінчення (з 01.08.2021 року до 01.07.2022 року), відповідає інтересам дітей.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька із визначенням його початку й закінчення.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані .

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367- 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді