КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021року місто Київ

справа № 755/3883/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києві від 14 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н.А., повний текст рішення складено 14 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просили стягнути з ОСОБА_3 на їх користь кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення по 10811,04 грн. на кожного.

В обґрунтування вимог посилалися на те, що згідно свідоцтва про право власності від 23 березня 2000 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності в рівних долях: ОСОБА_4 (1/4 частка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 (1/4 частка), ОСОБА_2 (1/4 частка) та ОСОБА_3 (1/4 частка).

Згідно свідоцтва про спадщину за законом від 07 серпня 2001 року 1/4 частку ОСОБА_4 після його смерті спадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Вказували, що в квартирі зареєстровані: вони, відповідач ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_5 , яка зареєстрована з 01 липня 2021 року.

Зазначали, що відповідач фактично став проживати в квартирі з травня 2020 року, а його донька ОСОБА_5 з липня 2020 року.

Посилалися на те, що з моменту набуття права власності на квартиру та по теперішній день відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири, вартість всіх комунальних послуг сплачується лише ними.

Враховуючи строк позовної давності - з січня 2018 року по січень 2021 року відповідач не проводив жодної оплати по утриманню житла, так само по сьогодні між ними не досягнуто жодної згоди щодо відшкодування витрат на утримання квартири.

Вказували, що позивач ОСОБА_1 є вдовою ОСОБА_4 , який був учасником ліквідації ЧАЕС, у зв`язку з чим вона має право на пільгу по оплаті квартири та за комунальні послуги.

Зазначали, що за період з січня 2018 року по січень 2021 року ними здійснено оплату житлово-комунальних послуг на загальну суму 21622,09 грн., а саме:

за 2018 рік (нараховувалось на трьох осіб) відповідач має сплатити 3992,92 грн.;

за 2019 рік (нараховувалось на трьох осіб) відповідач має сплати 4142,77 грн.;

за 2020 рік (до 01 липня 2020 року нараховувалось на трьох осіб, потім на чотирьох осіб) відповідач має сплатити 10918,44 грн.;

за 2021 рік - відповідач має сплатити 2567,96 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києві від 14 червня 2021 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по житлово-комунальним послугам за період з травня 2020 року по січень 2021 року в розмірі 2031,18 грн. та судовий збір в розмірі 85,26 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати в частині, яким було відмовлено у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове про задоволення вказаних вимог.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідач знав, що він є співвласником квартири, доказом того є та обставина, що він зареєстрований за вищевказаною адресою з моменту свого народження. Крім того він отримував паспорт громадянина України в 16 років, а в паспорті була відмітка про участь в приватизації та адреса його реєстрації тобто адреса: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що відповідач не звернувся із заявою до житлово-експлуатаційних організацій (управителяабо виконавців комунальних послуг) та не повідомив їх про те, що він проживає за іншою адресою та там оплачує квартплату та комунальні послуги, а тому нарахування за комунальні послуги йшли.

Зазначала, що відповідач, як став співвласником квартири не брав жодної участі в її утриманні, вартість житлово-комунальних послуг не сплачував, крім декількох платежів.

Звертала увагу на те, що нарахування по квартирі здійснюються на кількість осіб, які в ній зареєстровані.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києві від 14 червня 2021 року в частині задоволених вимог про стягнення з відповідача заборгованості за період з травня 2020 року по січень 2021 року апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача заборгованості за період з січня 2018 року по квітень 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що до травня 2020 року відповідач в спірній квартирі не проживав, та не користувався послугами з водовідведення та водопостачання, а також електричною енергією, а тому вищезазначені послуги споживалися лише позивачами та оплата здійснювалася відповідно до поданих показань засобів обліку.

Також суд першої інстанції вказував на те, що використання водовідведення та водопостачання, електричної енергії, утримання будинку і прибудинкової території, вивезення відходів, а також домофон, мало місце лише для потреб позивачів, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Проте колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2000 року Дніпровською районною державною адміністрацією міста Києва видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві власності в рівних долях (по 1/4 частці) ОСОБА_4 та членам його сім'ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

07 серпня 2001 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_2 (син) успадкували в рівних частках після смерті ОСОБА_4 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з 06 вересня 1983 року, має пільги як дружина померлого громадянина із числа (ліквідатора, потерпілих) категорії 1-А, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований в зазначеній квартирі з 02 травня 1988 року.

Відповідач ОСОБА_3 також зареєстрований у вказаній квартирі, а з 01 липня 2021 року у квартирі зареєстрована дочка відповідача ОСОБА_5 .

Позивачі у позовній заяві вказували на те, що з моменту набуття права власності на квартиру та по теперішній день відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири, вартість всіх комунальних послуг сплачується лише ними. Зазначали, що відповідач фактично став проживати в квартирі з травня 2020 року, а його донька ОСОБА_5 з липня 2020 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь, у тому числі заборгованість за період з січня 2018 року по квітень 2020 року за утримання будинку і прибудинкової території, централізоване опалення, вивезення побутових відходів.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на те, що він дійсно є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В дитинстві він разом зі своєю матір`ю та батьком ОСОБА_2 (позивачем по справі) проживали у спірній квартирі, однак після розірвання шлюбу між батьками, позивачі фактично вигнали їх з квартири. Зазначав, що він до травня 2020 року в квартирі не проживав, квартирою не користувався та не отримував житлово-комунальні послуги, як споживач за цією адресою, а тому вважає, що оскільки він житлово-комунальні послуги за період з січня 2018 року по квітень 2020 року не отримував, а тому і не повинен їх оплачувати.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

На підставі вимог ст.ст.66, 67 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто є співвласником вказаної квартири, а тому разом з іншими співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повинен виконувати обов`язок по утриманню майна згідно своєї частки та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідач ОСОБА_3 до травня 2020 року у спірній квартирі не проживав, тому не користувався послугами з водовідведення та водопостачання, а також постачання електричної енергії, а тому вказані послуги споживалися лише позивачами та оплата здійснювалася відповідно до поданих показань засобів обліку.

Разом з тим, послуги, вартість яких залежить від кількості осіб, які зареєстровані у квартирі - вивезення побутових відходів та від площі квартири - послуги з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території, повинні оплачуватися співвласниками згідно своєї частки.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вивезення побутових відходів (1/3 частку від кількості зареєстрованих у квартирі) та за теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території пропорційно до розміру частки у власнсоті (1/4 частку).

На підтвердження нарахування сум за житлово-комунальні послуги (вивезення побутових відходів, опадення, утримання будинку і прибудинкової території за період з січня 2018 року по квітень 2020 року та їх оплату позивачами були надані рахунки та квитанції.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У позовній заяві позивачі навели свій розрахунок заборгованості відповідача за послуги з вивезення побутових відходів, теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, виходячи з того, що нарахування було здійснено на трьох зареєстрованих осіб, тобто суми наданих послуг були поділені на три та визначена частка відповідача.

Колегія суддів погоджується з розрахунком позивачів щодо вивезення побутових відходів, оскільки вказані суми були поділені на 3 відповідно до зареєстрованих у квартирі осіб за період з січня 2018 року по квітень 2020 року.

При цьому, позивачі розраховуючи заборгованість відповідача за послуги з опалення, утримання будинку і прибудинкової території, виходили також з кількості зареєстрованих осіб, однак не врахували, що зазначені послуги розраховуються залежно від належної співвласнику частки квартири.

Отже, заборгованість відповідача з опалення, утримання будинку і прибудинкової території вираховується, виходячи з належної ОСОБА_3 частки квартири - 1/4 частини.

Таким чином, за період з січня 2018 року по квітень 2020 року заборгованість відповідача становить:

за послуги з утримання будинку і прибудинкової території (1/4 частина) - 1628,20 грн.;

за послуги з опалення (1/4 частина) - 6104,88 грн.;

за послуги щодо вивезення побутових відходів (1/3 частина) - 502,67 грн., що разом становить 8235,75 грн.

Що стосується вимог позивачів про стягнення з відповідача заборгованості за обслуговування домофону за 2019 рік у розмірі 79,20 грн., за 2020 рік у розмірі 153 грн., колегія суддів вважає, що використання домофона до травня 2020 року мало місце лише для потреб позивачів, оскільки відповідач в ній не проживав, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України, а відтак задоволенню не підлягають.

При цьому, за період з травня 2020 року відповідач та з липня 2020 року його дочка ОСОБА_5 почали проживати у квартирі та користуватися даною послугою, отже з вказаного періоду відповідач повинен сплачувати за послуги домофону.

За період з травня 2020 року по грудень 2020 року (включно) відповідач повинен сплатити за послуги обслуговування домофону у розмірі 119 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає заборгованість:

за період з січня 2018 року по квітень 2020 року у розмірі 8235,75 грн. за послуги з утримання будинку і прибудинкової території, послуги з опалення, послуги щодо вивезення побутових відходів (1/3 частина);

за період з травня 2020 року по грудень 2020 року (включно) за послуги обслуговування домофону 119 грн., що разом становить 8354,75 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови узадоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за період з січня 2018 року по квітень 2020 року та в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості за обслуговування домофону за період з травня 2020 року по грудень 2020 року скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення вказаних вимог.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 877,81 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києві від 14 червня 2021 року в частині відмови узадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з січня 2018 року по квітень 2020 року та в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за обслуговування домофону за період з травня 2020 року по грудень 2020 року скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги та послуги з обслуговування домофону у розмірі 8354 грн. 75 коп. та судові витрати у розмірі 877 грн. 81 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: