ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7075/21 Справа № 183/753/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 лютого 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 25 лютого 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № НАХRRX12890164, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 537,75 грн. на строк 24 місяці з 25.02.2007 року по 25.02.2009 року включно, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 2,00% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту.

Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 22 січня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 37188,09 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 1468,29 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 11712,73 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 629,79 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 21130,23 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 1747,05 грн.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 371,88 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовлено (а.с.134-138).

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення прострочених процентів та ухвалити у вказаній частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення прострочених процентів в сумі 5830, 29 грн. (а.с.141-145).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (перейменовано в ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № НАХRRX12890164, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1537,75 грн. на строк 24 місяці з 25.02.2007 року по 25.02.2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00% на місяць (тобто 24,00% річних) на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 29,99 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 139,80 грн.

Відповідно до умов кредитного договору № НАХRRX12890164 від 25 лютого 2007 року, погашення заборгованості здійснюється щомісячно в період сплати, за який приймається період з 17 по 22 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 111,55 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Сторони також погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 11.03% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

В той же час, заява позивальника № НАХRRX12890164, підписана сторонами не містить відомості про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Долучені до позовної заяви витяг з Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), якими передбачено, зокрема, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, зокрема пеню, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування (п.п. 5.1, 5.3), а також містяться інші умови, в яких, зокрема, визначено терміни позовної давності 5 років (п. 5.5), а також інші умови, які відповідачем не підписані.

Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), але не конкретизовано, яка саме редакція погоджена споживачем.

Згідно довідки-розрахунку Банку, станом на 22 січня 2014 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 37 188,09 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в т.ч. прострочене тіло кредиту в розмірі 1 468,29 грн., заборгованості по відсоткам в т.ч. прострочені відсотки в розмірі 11 712,73 грн., заборгованості з комісії в т.ч. простроченої комісії в розмірі 629,79 грн., заборгованості за пенею в розмірі 21 130,23 грн., а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 1 747,05 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості Банку.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факту неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № НАХRRX12890164 від 25 лютого 2007 року та наявність, у зв`язку із цим, заборгованості перед позивачем, що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1468,29 грн. та прострочених процентів за користування кредитом в сумі 2033,81 грн., нарахованих в межах строку кредитування станом на 25 лютого 2009 року. Проте, встановивши, що відповідачем ОСОБА_1 було заявлено про застосування позовної давності одночасно із поданням до суду заяви про перегляд заочного рішення; враховуючи, що збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі не встановлена; враховуючи, що строк дії кредитного договору визначено по 25 лютого 2009 року включно; враховуючи те, що з розрахунку заборгованості неможливо достеменно встановити, коли саме відповідач ОСОБА_1 здійснив останній платіж на погашення кредиту, при цьому позивач, будучи обізнаним про заявлене клопотання щодо застосування строків позовної давності, не надав належних та допустимих доказів на погашення або непогашення заборгованості (виписки по рахунку, детального розрахунку тощо) як і не надав доказів вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу чи переривання перебігу строку позовної давності, або пролонгації кредитного договору; встановивши, що з даним позовом Банк звернувся до суду 03 лютого 2014 року, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з пропуском позовної давності. Підстави для нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування з 26 лютого 2009 року відсутні.

Рішення суду оскаржується лише в частині стягнення прострочених процентів в сумі 5830,29 грн., що нараховані за період з 23.01.2011 року по 22.01.2014 року, тому в іншій частині не ревізується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.

У позові банк просив стягнути окрім тіла кредиту, також заборгованість за простроченими відсотками за період з 23.01.2011 по 22.01.2014 в сумі 5830,29 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку діє кредитної картки.

З позовної заяви вбачається, що позивач нарахував відповідачу борг за прострочені проценти станом на 22.01.2014 року в розмірі 11712,73 грн., при цьому строк дії останньої виданої Банком ОСОБА_1 кредитної картки закінчився 25.02.2009 року, тобто, починаючи з 26.02.2009 року (після закінчення терміну дії кредитної картки) Банк мав право пред`явити відповідачу вимогу про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, однак позивачем така вимога не пред`явлена, проценти нараховані після закінчення терміну кредитування.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для нарахування процентів за користування кредитом після закінчення троку кредитування.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, як на підставу стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит на умови договору, яким узгоджено, що в разі неповернення Клієнтом кредиту в строк, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін в розмірі подвійних процентів за користування Кредитом, базовий розмір, яких передбачений Тарифами, колегія суддів не сприймає, з огляду на те, що в позовній заяві такі підстави взагалі не зазначені.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: