Дата документу 15.09.2021 Справа № 333/5942/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/5942/19Головуючий у 1-й інстанції Піх Ю.Р. Повний текст рішення складено 22.02.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/1869/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , про встановлення факту постійного проживання за певною адресою, про визнання права власності на Ѕ частини квартири в порядку спадкування за правом представлення

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-8), в якому просила:

- встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в проміжок часу з січня 2014 року по 19.01.2015 року;

- визнати за нею в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжі, право особистої приватної власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що її батько - ОСОБА_6 постійно мешкав та був зареєстрований разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 та братом ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті батька вона продовжувала підтримувати тісні та сталі довірливі родинні відносини зі своєю бабою ОСОБА_5 та дядьком ОСОБА_7 , доволі часто відвідувала їх за місцем проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та надавала їм всіляку допомогу.

Баба ОСОБА_5 була одноособовим власником всієї квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В 2014 році баба ОСОБА_5 почала тяжко хворіти. Вона мала ряд хронічних захворювань: кальцинуючу хворобу серця-мітральний та аортальний пороки, тяжку легеневу гіпертензію, гіпертонічну хворобу 3, 4 ступеня ризику тощо. Вона потребувала постійної сторонньої допомоги та догляду.

Дядько ОСОБА_7 теж хворів на запалення підшлункової залози.

Крім того він не працював, зловживав алкогольними напоями. Тому був неспроможний доглядати за хворою матір`ю та надавати їй необхідну допомогу і поміч.

У зв`язку з хворобою бабці вона змушена була оселитись в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та постійно мешкала в ній до смерті баби.

Вона доглядала за бабою та дядьком, надавала їм всіляку медичну та іншу необхідну поміч і допомогу: готувала їжу, прибиралась в квартирі, купувала харчі та ліки, прала білизну, запрошувала лікарів, лікувала бабу за рекомендаціями лікарів, здійснювала гігієнічні процедури, вирішувала всі побутові та інші проблеми, що виникали в нашому житті.

З 26.10.2014 до 03.11.2014 баба ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» з діагнозом негоспітальна пневмонія, двусторонній гідроторакс.

Після лікування стан здоров`я баби погіршувався, вона майже втратила зір.

Баба ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем свого проживання.

Після смерті баби вона займалась похованням та впорядкуванням місця її поховання. Їй допомагав дядько ОСОБА_7 та інша рідня. Після смерті баби вона виселилась з квартири. Однак продовжувала опікуватись дядьком, так як він доходів не мав, не працював, хворів та потребував допомоги.

Після смерті баби вона не подавала заяву про прийняття спадщини, так як вважала, що прийняла спадщину постійним проживанням з бабою на момент її смерті.

Вона не зверталась до нотаріальної контори для оформлення спадщини, так як в спадковій квартирі продовжував мешкати дядько ОСОБА_7 , інший спадкоємець першої черги майна ОСОБА_5 .

Дядько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем свого проживання. Похороном дядька також займалась вона та інша рідня.

У вересні 2019 році вона звернулась до нотаріуса із заявою видати свідоцтво про право на спадщину за законом за правом представлення на спадкове майно на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою нотаріуса від 16.09.2019 р. № 1751/02-31 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на тій підставі, що вона не подала заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця ОСОБА_5 та реєстрація її місця проживання не співпадає з реєстрацією місця проживання ОСОБА_5 .

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Піха Ю.Р. (а.с. 33).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 36) відкрито загальне позовне провадження у цій справі з викликом сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року (а.с. 127-129) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено у повному обсязі.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКП НОМЕР_1 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в проміжок часу з січня 2014 року до 17.08.2015 року.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКП НОМЕР_1 , в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Запоріжжя, право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , вперше подав апеляційну скаргу (а.с. 135-138).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Дашковську А.В., суддів Кочеткову І.В. та Кримську О.М. (а.с. 145).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2021 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Дашковська А.В., судді Кочеткова І.В. та Кримська О.М.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 повернуто останньому (а.с. 147-149).

Роз`яснено скаржнику його право повторного звернення з апеляційною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 повторно звернувся із апеляційною скаргою (а.с. 131-133), в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 165).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 179) апеляційне провадження у цій справі відкрито, дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 186), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду та щорічної відпустки судді-доповідача у період з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с. 196).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 199) розгляд цієї справи призначений в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання сторони апелянта (а.с. 197-198).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, а саме: - законного представника відповідача - малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_4 (мати а.с.174) та представника відповідача адвоката Першина В.М. (а.с. 157-158, 176), які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що інших доказів у в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та у спростування позову позивача, окрім тих, що вже наявні у матеріалах цієї справи, вони надавати не будуть, і не вважають за доцільне, оскільки саме позивач у цій справі має доводити обґрунтованість свого позову, позивач цього у цій справі, на їх думку, не довела,- позивача ОСОБА_3 та її представника адвоката Железняк В.К., які проти апеляційної скарги заперечували у повному обсязі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_6 ( свідоцтво про смерть, копія а.с. 10)

ОСОБА_8 є ОСОБА_5 (свідоцтво про народження, копія копія а.с. 9)

Батьком позивача ОСОБА_3 є ОСОБА_6 (свідоцтво про народження, копія а.с. 12)

Спадкодавцю ОСОБА_5 на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності на житло від 22.06.2007 №1525р право власності належить на праві, що зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, 09 липня 2007 року, копія а.с. 14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_5 померла (свідоцтво про смерть, копія а.с. 17)

Після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина у вигляді вищезазначеної квартири АДРЕСА_2 .

Померлі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 являлися позивачці відповідно бабусею та батьком. Дані факти підтверджуються та встановлені судом матеріалами цивільної справи, визнавались сторонами у суді першої інстанції у цій справі (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3 (за представленням), а після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син, свідоцтво про народження, копія а.с. 174).

Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. від 19 вересня 2019 року №1751/02-31 (копія а.с. 85) ОСОБА_3 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 баби ОСОБА_5 з тих підстав, що заявниця була зареєстрована окремо від спадкодавця та не подала заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України.

Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина третя статті 1222, частина перша статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Також, абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

У відповідності до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на день смерті постійно проживав зі спадкоємцем і не заявив відмову від неї.

Згідно із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 тяжко хворіла, мала ряд хронічних захворювань: кальцинуючи хворобу серця-мітральний та аортальний потоки, тяжку легеневу гіпертензію, гіпертонічну хворобу3, 4 ступенів, тому постійно потребувала догляду. Це підтверджується епікризом (виписний) з медичної карти стаціонарного хворого № 3237 від 0.11.2014 на ОСОБА_5 (копія а.с.16).

Даний факт підтвердили також допитані в суді першої інстанції свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Так, допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є родичкою померлої ОСОБА_5 . З 2014 року остання важко захворіла, потребувала постійного догляду сторонньої особи. Це все робила внучка ОСОБА_5 ОСОБА_3 . Вона готовила їжу, прибирала в квартирі та постійно до смерті ОСОБА_5 , там проживала, мала своє місце для спання в квартирі, біля ліжка померлої. В сусідній кімнаті проживав син ОСОБА_5 ОСОБА_7 . Однак останній нічого не допомагав, оскільки сам важко хворів (мав рак підшлункової задлози) та ще й постійно зловживав спиртними напоями.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він являється родичем померлої ОСОБА_5 та дядьком позивачки. Дійсно ОСОБА_3 постійно проживала до смерті зі своєю бабусею, допомагалай їй. Крім цього прийняла більшу частину витрат на поховання своєї бабці, хоча вони з ОСОБА_9 також допомагали. Син померлої ОСОБА_7 зловживав спиртними напоями та важко хворів, своїй матері нічим не допомагав, все лягло на плечі позивачки.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що вони являлися сусідками померлої ОСОБА_5 . Знають, що з 2014 року до смерті сусідки доглядала внучка ОСОБА_3 та проживала з останньою.

За наведених обставин судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно доглядала за своєю бабою, піклувалася про неї, допомагала по господарству, як внучка та постійно проживала із спадкоємцем на момент її смерті.

Відповідно до ч 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначив: Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значенню які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правшами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини».

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Положення ст.ст. 316, 321 ЦК України встановлюють, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки, наданими суду доказами підтверджено право позивачки на спадкування за законом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов позивача у цій справі слід задовольнити, визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом в порядку представлення, після смерті баби ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дублюють доводи заперечень сторони відповідача проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та фактично зводяться лише до переоцінки доказів позивача та зокрема показів свідків позивача.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію сторони відповідача у цій справі, яку остання та її представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування сторони відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Сторона відповідача не надала суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови стороні відповідача у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, представник, який діяв на захист інтересів малолітньої дитини, в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 21.09.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.