Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 грудня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що їй, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 27.12.2004 року. Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 04.10.2021 року № 15.2-03/27484, в будинку АДРЕСА_2 зареєстровано 9 осіб: вона, ОСОБА_1 , 1955 року народження, її чоловік, ОСОБА_3 , 1953 року народження, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_2 на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, з 2016 року по теперішній час в зазначеній квартирі не проживає та не заявляється. Отже, в її квартирі ОСОБА_2 не проживає більше року, його речей в приміщенні не має, витрат по утриманню квартири, у ведені домашнього господарства ( проведення поточного ремонту, тощо ) відповідач не несе. Факт перебування відповідача на реєстраційному обліку, чинить перешкоди здійснювати право на вільне користування власним житлом. Також, реєстрація останнього приводить до проблем зі сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг, з урахуванням кількості зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Поросила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а сааме квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 жовтня 2021 року головуючим суддею по справі визначено Орєхова О.І.

Ухвалою судді від 11.10.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було залишено без руху.

28 жовтня 2021 року за вх. № 50129 судом документи на виконання ухвали суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

29 жовтня 2021 року судом було зроблено запити стосовно місця проживання та реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 листопада 2021 року за вх. № 55364 судом отримано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області стосовно ОСОБА_2 .

В зазначеній відповіді було вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

З канцелярії суду вказані відомості були отримані суддею 29.11.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача.

Ухвалою судді 30 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання на 14.12.2021 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, разом з позовною заявою остання надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними в справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, 10.11.2021 року за вх. № 52357 судом отримано заяву, в якій останній просив розглядати справу за його відсутності за наявними в справі матеріалами. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 27.12.2004 року ( а. с. 13 ).

Зазначене підтверджується і Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2005 року де ОСОБА_1 згідно договору дарування належить 61/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 ( а. с. 14).

З паспортних даних позивача вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ( а. с. 7-8 ).

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 04.10.2021 року № 15.2-03/27484, в будинку АДРЕСА_2 зареєстровано 9 осіб: позивач, ОСОБА_1 , 1955 року народження, її чоловік, ОСОБА_3 , 1953 року народження, ОСОБА_4 , 1988 року народження, ОСОБА_5 , 1969 року народження, ОСОБА_6 , 1965 року народження, ОСОБА_7 , 1995 року народження. ОСОБА_8 , 1987 року народження, ОСОБА_9 , 1967 року народження, а також відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 16 ).

Реєстрація відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується і паспортними даними останнього, які містяться в матеріалах справи ( а. с. 15 ).

З Акту № 203/ц про фактично проживаючих осіб від 27 жовтня 2021 року вбачається, що в будинку АДРЕСА_2 зареєстровано 9 осіб, а саме: ОСОБА_1 , 1955 року народження, ОСОБА_3 , 1953 року народження, ОСОБА_4 , 1988 року народження, ОСОБА_5 , 1969 року народження, ОСОБА_6 , 1965 року народження, ОСОБА_7 , 1995 року народження. ОСОБА_8 , 1987 року народження, ОСОБА_9 , 1967 року народження, а також відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживаючих 8 осіб, а саме: ОСОБА_1 , 1955 року народження, ОСОБА_3 , 1953 року народження, ОСОБА_4 , 1988 року народження, ОСОБА_5 , 1969 року народження, ОСОБА_6 , 1965 року народження, ОСОБА_7 , 1995 року народження. ОСОБА_8 , 1987 року народження, ОСОБА_9 , 1967 року народження, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутній із числа зареєстрованих з 2004 року по теперішній час, проживає в м. Москва ( а. с. 28 ).

Зазначений Акт підписаний ОСОБА_1 , мешканцями будинку ( сусідами ) ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та працівниками КП БМР ЖЕК № 6, скріплений печаткою житлової організації.

Окрім цього, наявні в матеріалах справи документи, а саме: страхове свідоцтво обов`язкового пенсійного страхування та трудова книжка ( а. с. 29-34 ) підтверджують дані, які зазначені у вищевказаному Акті, що відповідач ОСОБА_2 проживає в м. Москва.

Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що Факт перебування відповідача на реєстраційному обліку, чинить перешкоди здійснювати право на вільне користування власним житлом. Також, реєстрація останнього приводить до проблем зі сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг, з урахуванням кількості зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.

У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18,провадження № 61-9591св19.

16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61-6318св19 (ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Матеріали справи дають змогу суду встановити, що відповідач ОСОБА_2 з 2004 року по теперішній час не проживає у вищевказаному будинку.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, відзиву на позов позивача не надав, як і не надав суду жодного належного та переконливого доказу в спростування доводів позивача щодо причин поважності його відсутності за адресою реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Навпаки, 10.11.2021 року за вх. № 52357 судом отримано заяву від відповідача, в якій ОСОБА_2 просить розглядати справу за його відсутності за наявними в справі матеріалами та позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення ( а. с. 38-39 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З наявних в матеріалах справи доказів, наданих з боку позивача, останньою доведено що відповідач втратив статус члена сім`ї власника, більше року не проживає у спірному будинку, витрат по утриманню будинку не несе.

Крім того, судом враховано і заяву, яка була надана відповідачем, в якій останній визнав позовні вимоги позивача та не заперечував проти задоволення позову.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 187, 206, 211, 247, 254, 263 - 265, 273, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, ст. ст. 41, 124 Конституції України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 30.10.1998 року, РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , паспаорт серії НОМЕР_3 , виданий Білоцерківським МВМ № 1 ГУ МВС України в Київській області 18.08.2011 року, РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 14 грудня 2021 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов