Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 619/766/18

провадження № 61-19465св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Фермерське господарство

«Колос 2018», Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроленд-2010»,

третя особа - Державна служба з геодезії, картографії та кадастру,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року, прийняту

у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області (далі - прокурор) звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Фермерського господарства «Колос-2018» (далі - ФГ «Колос 2018»), Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі -

ГУ Держгеокадастру у Харківській області), Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроленд-2010» (далі - ТОВ «Агроленд-2010») про визнання наказів незаконними, договорів оренди та суборенди землі недійсними, скасування їх реєстрації та повернення земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що наказами ГУ Держземагентства

у Харківській області від 12 листопада 2014 року № 3128-СГ та № 3129-СГ ОСОБА_2 надано в оренду дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 77,9695 га (38,9424 га та 39,0271 га), за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, для ведення фермерського господарства, розташовані за межами населених пунктів на територіях Протопопівської сільської та Вільшанської селищної рад Дергачівського району Харківської області, строком на 49 років.

15 грудня 2014 року між ГУ Держземагентства у Харківській області та

ОСОБА_1 укладені два договори оренди на вказані вище земельні ділянки строком на 49 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 лютого 2015 року.

30 грудня 2016 року між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та

ОСОБА_1 укладені додаткові угоди про внесення до вищевказаних договорів оренди землі доповнень, відповідно до яких визначено розмір орендної плати.

З листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 26 грудня 2017 року

№ 10-20-14-17271/0/9-17 прокурор встановив, що ОСОБА_1 не зверталася до ГУ Держгеокадастру у Харківській області із заявою про надання згоди на передачу в суборенду земельних ділянок та згода на передачу в суборенду зазначених земельних ділянок ГУ Держгеокадастру у Харківській області не надавалась.

Крім того, ОСОБА_1 передано в оренду дві земельні ділянки, які не є єдиним масивом, оскільки вони перебувають на територіях різних рад, тому накази прийнято з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство».

Посилаючись на порушення вимог статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», прокурор стверджував, що ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала розміру вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку. Тобто майбутній фермер для отримання земельної ділянки великої площі не довела, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства, обробляти отриману у користування землю, чи має вона власну техніку для обробітку землі, ресурси для оренди сільськогосподарської техніки, а також досвід для ефективного обробітку 77,9695 га землі. Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання їй в оренду земельних ділянок, ГУ Держземагентства в Харківській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося у дійсності волевиявлення заявника, наявності в неї бажання створювати фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці.

ОСОБА_1 без створення фермерського господарства та використання землі для ведення фермерського господарства, після оформлення договорів оренди земельних ділянок та без згоди власника землі 21 квітня 2015 року спірні земельні ділянки передала в суборенду ТОВ «Агроленд-2010» строком на 47 років, з метою обходу участі в земельних торгах.

Прокурор вказував, що ОСОБА_1 , передавши в суборенду земельні ділянки, допустила порушення вимог пунктів 27 договорів оренди та статті 8 Закону України «Про оренду землі», оскільки згідно з відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, інформації фіскальної служби, ОСОБА_1 не створила фермерське господарство, а запис про його реєстрацію на час звернення до суду з позовом відсутній.

Прокурор просив суд:

- визнати незаконними та скасувати накази ГУ Держземагентства у Харківській області від 12 листопада 2014 року № 3128-СГ та № 3129-СГ про надання в оренду земельних ділянок ОСОБА_1 ;

- визнати недійсними договори оренди земельних ділянок площею

38,9424 га та 39,0271 га, за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, укладені 15 грудня

2014 року між ГУ Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 , скасувати їх державну реєстрацію;

- визнати недійсними договори суборенди земельних ділянок площею 38,9424 га та 39,0271 га, кадастрові номери: :01:000:1021 та :02:000:0245, укладені 21 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроленд-2010», скасувати їх державну реєстрацію;

- зобов`язати ТОВ «Агроленд-2010» повернути державі в особі

ГУ Держгеокадастру в Харківській області земельні ділянки площею

38,9424 га та 39,0271 га, кадастрові номери: :01:000:1021 та :02:000:0245;

- стягнути з ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року, ухваленим у складі судді Остропілець Є. Р., у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що, зважаючи на дотримання цивільного, земельного законодавства, Закону України «Про оренду землі», передбачені законодавством підстави для визнання недійсним договорів оренди землі від 15 грудня 2014 року, укладених між ГУ Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 , відсутні.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що держава в особі спеціально створених органів державної влади знала з 2008 року про те, що відбулось незаконна передача у приватну власність земельної ділянки, однак уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов`язків щодо усунення вказаних порушень протягом позовної давності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задоволено частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року скасовано в частині вирішення позову про визнання недійсними договорів суборенди та скасування їх державної реєстрації.

Позов керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області задоволено частково.

Визнано недійсними договори суборенди земельних ділянок від 21 квітня 2015 року площею 38,9424 га та 390271 га за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, укладені між

ОСОБА_1 та ТОВ «Агроленд-2010», скасовано їх державну реєстрацію.

В іншій частині позов керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області суму сплаченого судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 3 524,00 грн та у суді апеляційної інстанції - 5 286,00 грн, а всього

8 810,00 грн.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_1 , набувши право оренди землі у грудні 2014 року, вже у квітні 2015 року, за відсутності яких-небуть істотних перешкод для самостійного використання земельних ділянок за цільовим призначення, про що нею було заявлено при отриманні земельної ділянки в оренду, за відсутності істотних та непереборних перешкод, не розпочала самостійного використання земельної ділянки відповідно до заявленої мети як фермер, а передала земельні ділянки у суборенду ТОВ «Агроленд-2010», що свідчить про відсутність у неї такої мети на день отримання землі в оренду. Крім того,

ФГ «Колос 2018» зареєстровано 25 квітня 2018 року, тобто вже після звернення прокурора із цим позовом до суду у березні 2018 року, за спливом більше ніж трьох років після отримання земельної ділянки в оренду, що з урахуванням залишення земельної ділянки у суборенді не пов`язано з наміром самостійного фермерського її використання. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку не за тим цільовим призначенням, як це визначено нормами Закону України «Про фермерське господарство», її дії були об`єктивно спрямовані в інтересах суборендатора ТОВ «Агроленд-2010», яке внаслідок цього отримало земельну ділянку без дотримання конкурсної процедури - земельного аукціону.

Окрім того, пунктом 30 спірних договорів оренди землі, укладених між

ГУ Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 , передбачено право орендаря передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни цільового призначення за письмовим погодженням з орендодавцем. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що договори суборенди підлягають визнанню недійсними згідно зі статтями 203, 215 ЦК України, оскільки не відповідають умовам основного договору оренди, в якому міститься така умова.

При цьому суд вказав, що оскільки спірна земля фактично використовується ФГ «Колос 2018», до якого ніяких вимог не заявлялося, не підлягає задоволенню вимога про витребування землі від ТОВ «Агроленд-2010».

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсними наказів та договорів оренди, суд апеляційної інстанції вказав, що прокурор, звернувшись до суду з позовом у березні 2018 року, пропустив строк позовної давності до цих вимог, тому дійшов висновку, що відповідно до вимог часини четвертої статті 267 ЦК України у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року прокурор подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 січня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі судді Коломієць Г. В. касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

21 січня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Дергачівського районного суду Харківської області.

У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції щодо відмови у витребуванні спірної земельної ділянки з тих підстав, що вона перебуває у користуванні ФГ «Колос 2018», а не ТОВ «Агроленд-2010», ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені письмовими доказами.

Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив строк, з якого прокурору стало відому про порушене право держави, тому неправильно застосував позовну давність.

Крім того, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У лютому 2021 року ГУ Держгеокадастру у Харківській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, постанова Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

У січні 2021 року ФГ «Колос 2018» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, постанова Харківського апеляційного суду від 18 листопада

2020 року прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держземагентства

у Харківській області із заявами про надання в оренду терміном на 49 років земельних ділянок, а саме: площею 39,0271 га (кадастровий номер :02:000:0245), розташованої за межами населених пунктів на території Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, та площею 38,9424 га (кадастровий номер :01:000:1021), розташованої за межами населеного пункту на території Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

До заяв додано копії паспорта та ідентифікаційного коду, копії витягів

з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копії витягів

з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельні ділянки, обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельні ділянки площею

39,0271 га (кадастровий номер :02:000:0245) та площею

38,9424 га (кадастровий номер :01:000:1021) на момент звернення ОСОБА_1 зареєстровані на праві власності за державою в особі ГУ Держземагентства у Харківській області, і, таким чином, надання земельних ділянок в оренду здійснювалось без розробки документації із землеустрою.

Наказами ГУ Держземагентства у Харківській області від 12 листопада

2014 року № 3128-СГ та № 3129-СГ ОСОБА_1 надано в оренду дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 77,9695 га (38,9424 га та 39,0271 га), за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, розташовані за межами населених пунктів на територіях Протопопівської сільської ради та Вільшанської селищної рад Дергачівського району Харківської області, строком на 49 років.

Згідно з Положенням про ГУ Держземагентства у Харківській області, затвердженим наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21 вересня 2012 року № 449, (зі змінами) та статті 122 Земельного кодексу України, до компетенції ГУ Держземагентства у Харківській області (на час укладення оскаржуваних договорів оренди землі) належала передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області.

15 грудня 2014 року між ГУ Держземагентства у Харківській області та

ОСОБА_1 укладені два договори оренди земельних ділянок площами 38,9424 га та 39,0271 га, з кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, строком на 49 років, які зареєстровано

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 лютого 2015 року за № 8776923 та № 8777429.

Згідно з договорами оренди зазначених земельних ділянок:

- орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства (пункт 1 договорів оренди);

- земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства (пункти 14 договорів оренди);

- умовою використання земельних ділянок є збереження стану об`єкта оренди, а саме: дотримання заходів щодо охорони земель та навколишнього природнього середовища, використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, дотримуватися вимог земельного та природного господарства (пункти 16 договорів оренди);

- орендар мав право передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни цільового призначення за письмовим погодженням з орендарем (пункти 30 договорів оренди);

-договори оренди набирають чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди (пункти 42 договорів оренди).

Оскаржувані договори оренди землі набрали чинності.

21 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроленд-2010» укладені договори суборенди земельних ділянок аз кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, згідно з якими

ОСОБА_1 передала ТОВ «Агроленд-2010» в суборенду вищевказані земельні ділянки строком на 47 років.

20 травня 2015 року відбулися установчі загальні збори засновників фермерського господарства «Колос 2018», на яких були присутні:

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Прийнятим рішенням ОСОБА_5 доручено здійснити державну реєстрацію вказаного фермерського господарства, проте останній не виконав таких дій.

30 грудня 2016 року між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та

ОСОБА_1 укладені додаткові угоди про внесення до договорів оренди землі, укладених 15 грудня 2014 року, змін, згідно з якими визначено розмір орендної плати.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_5 взятих на себе зобов`язань, постала необхідність у проведенні повторних загальних зборів, рішення яких

від 25 квітня 2018 року покладені в основу реєстрації ФГ «Колос 2018».

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлено, що 25 квітня

2018 року відбулася реєстрація ФГ «Колос 2018».

Представником ТОВ «Агроленд-2010» адвокатом Мироненко С. М. заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності у суді першої інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідають вимогам закону.

Щодо застосування позовної давності до вимог про визнання наказів та договорів незаконними

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 , набувши право оренди землі у грудні 2014 року, вже у квітні 2015 року, за відсутності яких-небудь істотних перешкод для самостійного використання землі за цільовим призначенням, про що нею було заявлено при отриманні земельної ділянки

в оренду, не розпочала самостійного використання земельної ділянки відповідно до заявленої мети які фермер, а передала її у суборенду ТОВ «Агроленд-2010», що свідчить про відсутність у неї такої мети на день отримання землі в оренду.

Крім того, суд апеляційної інстанції взяв до уваги і той факт, що ФГ «Колос 2018» було зареєстроване відповідачем ОСОБА_1 25 квітня 2018 року, тобто вже після звернення прокурора із цим позовом до суду у березні

2018 року, за спливом більше ніж трирічного строку після отримання земельних ділянок в оренду, що, враховуючи залишення земельних ділянок у суборенді, не пов`язано з наміром самостійно використовувати спірні ділянки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що

ОСОБА_1 отримала земельну ділянку не за тим цільовим призначенням, як це визначено нормами Закону України «Про фермерське господарство», її дії були об`єктивно спрямовані в інтересах суборендатора ТОВ «Агроленд-2010», яке внаслідок цього отримало земельну ділянку без дотримання конкурсної процедури - земельного аукціону.

У своїй касаційній скарзі прокурор, зокрема, вказував на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував позовну давність до спірних правовідносин, а висновки щодо фактичного перебування у користуванні фермерського господарства спірних земельних ділянок ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені письмовими доказами. Ці доводи заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня

2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку

з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Однак, усупереч цьому, суд першої інстанції встановив відсутність підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними, вказав, що відбулася незаконна передача у приватну власність земельних ділянок, тобто відмовив у задоволенні позову по суті, при цьому одночасно підставою відмови у позові зазначив і пропущення прокурором строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасно подати позов, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Встановлено з матеріалів справи, що заяву про застосування строку позовної давності заявив лише представник відповідача ТОВ «Агроленд-2010» - адвокат Мироненко С. С.

Інші відповідачі про застосування позовної давності не заявляли.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови

у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України

у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції); тоді як сторонами у спорі є належний позивач

і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Отже, для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Оскільки із заявою про застосування позовної давності звернувся лише відповідач ТОВ «Агроленд-2010», то суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підлягає застосуванню позовна давність до позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів

ГУ Держземагентства у Харківській області від 12 листопада

2014 року № 3128-СГ та № 3129-СГ про надання в оренду земельних ділянок

та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, кадастрові номери: :01:000:1021 та :02:000:0245, укладених

15 грудня 2014 року, та скасування їх державної реєстрації, які стосуються інших відповідачів: ГУ Держземагентства у Харківській області та

ОСОБА_1 .

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18), яка конкретизована постановою від 17 жовтня 2018 року

у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Колегія суддів звертає увагу, що прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави, має окремий процесуальний статус, однак судом першої інстанції не надана належна оцінка доводам прокурора про те, що він довідався про порушення прав держави лише у червні 2017 року.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що прокурор пропустив строк позовної давності до вимог про визнання недійсним наказів та договорів оренди землі, є передчасними.

Щодо витребування земельної ділянки

Заявник, оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції, висловив свою незгоду із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення вимог про витребування земельної ділянки та визнання незаконними наказів, договорів оренди та просив скасувати судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови

від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,

у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що спірні земельні ділянки фактично використовуються ФГ «Колос 2018», а не ТОВ «Агроленд-2010», не підкріплені письмовими доказами та ґрунтуються на припущеннях, тому суперечать положенням статтям 12, 13 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову в оскаржуваній частині, не перевірив обставин щодо фактичного користувача земельних ділянок, тому доводи касаційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Враховуючи процесуальні обмеження суду касаційної інстанцій, встановлені у статті 400 ЦПК України, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити своє рішення у справі, оскільки суд першої інстанції не встановив, а суд апеляційної інстанції не перевірив, хто є дійсним користувачем спірних земельних ділянок - ТОВ «Агроленд-2010» чи ФГ «Колос 2018».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин доводи касаційної скарги щодо скасування судових рішень судів попередніх інстанцій слід задовольнити, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судове рішення в частині задоволення позову прокурора про визнання недійсними договорів суборенди також підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки висновки суду апеляційної інстанції про те, що оскаржувані договори суборенди не відповідають умовам основних договорів оренди землі, хоча і є правильними, однак ці позовні вимоги тісно пов`язані з вимогами щодо оскарження договорів оренди та витребування земельних ділянок, тому колегія суддів вважає за потрібне вийти за межі доводів касаційної скарги та скасувати постанову суду апеляційної інстанції в повному обсязі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року та рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець