Справа № 716/2052/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.12.2021 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Пухарєвої О.В.,

за участю

секретаря - Кульки О.М.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки- ОСОБА_2 ,

відповідачки - ОСОБА_3 ,

представника відповідачки - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що в червні 2015 ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 21600 євро та 6800 доларів США. Сторони домовилися між собою, що ОСОБА_3 щомісяця сплачуватиме позивачці 3% від суми позики. На підтвердження укладення реальної цивільно-правової оплатної угоди в момент передачі грошей, відповідачкою власноручно складено та підписано розписку на фотокопії сторінок паспорту. У зв`язку із наведеним між сторонами виникло зобов`язання. З часу укладення угоди відповідачка частково виконувала зобов`язання, зокрема повернула 6800 доларів США.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 боргових зобов`язань 25.11.2020 позивачкою направлено відповідачці лист-претензію, в якій зазначено повернути борг у семиденний строк від дня отримання цієї вимоги. Проте борг так і не повернуто, відповіді на лист не надано.

У зв`язку із наведеним ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_3 на її користь кошти в сумі 21600 євро, в еквіваленті національної валюти України по курсу НБУ на день прийняття рішення по справі, а також стягнути судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 підтримав позов, обґрунтував вищенаведеним. Зазначив, що нормами цивільного права не містять обов`язкових вимог для оформлення боргової розписки, а тому даний документ, який слугує підтвердженням укладення угоди позики, приймає довільну, прийняту форму зі зрозумілим для тлумачення змістом. У зв`язку із зазначеним в даній розписці ОСОБА_3 не міститься дати, часу та місця її вчинення. Вважає, що договір позики за своєю природою є реальним правочином, а тому виконується в момент укладання. Крім того зазначив, що відповідачці направлявся лист-претензію, що підтверджується витягом з сайту Укрпошти «Трекінг відправлень». З якого вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 отримала даного листа 25.11.2020 та до 26.12.2020 мала повернути позичені кошти за правилом, встановленим законодавцем. Однак відповідачка взятих на себе зобов`язань не виконала.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позов не визнав повністю, оскільки відповідачка не пам`ятає що писала розписку і позичала гроші та взагалі не визнає укладення договору позики між ОСОБА_1 та нею. В розписці не зазначено дати, місця передавання грошей, при яких обставинах та не зазначено кінцевої дати повернення коштів.

Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції, як свідок, позивачка ОСОБА_1 вказала, що вони перебували в дружніх стосунках з відповідачкою, яка упродовж певного часу періодично позичала у неї гроші в різних сумах, які час від часу повертала та знову позичала. Станом на червень 2015 відповідачка отримала від неї в борг в загальній сумі 21600 євро та 6800 доларів США. В червні 2015 відповідачка прийшла до неї додому та написала розписку на копії свого паспорта в підтвердження розміру позичених коштів, а саме 21600 євро та 6800 доларів США. При цьому вони домовилися про сплату процентів в розмірі 3%, які відповідачка зобов`язалася виплачувати щомісячно, про що зазначила в розписці. Із позичених коштів відповідачка повернула їй тільки 6800 доларів США. 600 доларів США їй повернув син відповідачки в рахунок сплати процентів. 21600 євро відповідачкою так і не повернуто. На її неодноразові звернення по телефону та письмову вимогу про повернення боргу відповідачка не реагує.

Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якості свідка, відповідачка ОСОБА_3 вказала, що не пам`ятає такого випадку, що позичала у ОСОБА_1 грошові кошти в євро. При цьому визнала, розписка, яка міститься в матеріалах справи, написана її почерком та містить її підпис. Однак суму, яка зазначена в позовній заяві вона не визнає. Зазанчила, що листа-претензії від позивачки вона не отримувала.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання позивачки та відповідачки, допитаних в судовому засіданні в якості свідків, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно дост. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідност. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У справі що розглядається судом встановлено, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 21600 Євро та 6800 $ під 3% місячних, про що власноруч написала розписку.

Так в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія боргової розписки, яка власноручно написана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , який виданий 19.04.2013 наступного змісту: « ОСОБА_5 позичаю у ОСОБА_1 НОМЕР_2 єв. + 6800$ під 3% місячних. % зобов`язуюсь сплачувати щомісячно. В необмежений строк.» (а.с.13).

Із позичених коштів відповідачка повернула 6800 доларів США. В рахунок сплати процентів позивачці повернуто сином відповідачки 600 доларів США. 21600 євро відповідачкою так і не повернуто.

Встановлено, що договір позики сторонами було укладено на невизначений термін, а тому 25.11.2020 позивачкою направлено відповідачці листа-претензію про повернення 21600 євро (а.с.17).

Як вбачається із витягу з сайту Укрпошти «Трекінг відправлень», вказану вимогу ОСОБА_3 отримала особисто 26.11.2020 (а.с.76), проте вимога про повернення коштів залишилася ОСОБА_3 не виконаною.

Суд, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, а право позивача на повернення коштів підлягає захисту.

За наведених обставин, враховуючи факт наявності боргової розписки на суму 21600 Євро, а також настання терміну для виконання позичальницею своїх зобов`язань після отримання вимоги про повернення боргу, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачки на користь позивачки суми боргу в розмірі 21600 Євро, що в еквіваленті національної валюти України по курсу НБУ на день прийняття рішення становить 666236,88 гривень ( 21600 євро х 30,8443 грн.) підлягає до задоволення.

Щодо доводів представника відповідачки про сплив позовної давності при звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи те, що при невиконанні ОСОБА_3 свого зобов`язання щодо повернення основного боргу 21600 євро ( а не процентів в розмірі 3%) за договором позики, укладеним на невизначений термін, строк позовної давності розпочався після закінчення тридцятиденного строку від 26.11.2020 - дня отримання відповідачкою вимоги про повернення боргу.

Позивачка в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою 30.11.2020, тобто в межах трьохрічного строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

За таких обставин суд вважає, що при вирішенні даного спору відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Згідно ч.4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершено розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки в судове засідання, призначене на 14:30 год. 02.12.2021 учасники справи не з`явилися, а повне судове рішення складено 13.12.2021(в межах строку, встановленого ч.6 ст.259 ЦПК України та з врахуванням вихідних днів), то датою ухвалення даного судового рішення є 13.12.2021.

Керуючись ст.ст.15,16,202,207,256-257,261,267,509,526,530,629,1046,1047,1049 ЦК України, ст. ст. 2,4,8,9,11,81,89, 259, 263-265,268, 273, 280, 354-356 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 21600 євро, що в еквіваленті національної валюти України по курсу НБУ на день прийняття рішення становить 666236,88 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання на 14:00 год. 23.12.2021. Встановити представнику позивача адвокату Спіжавка Т.Г. строк для подання доказів понесених позивачкою витрат у зв`язку з розглядом справи до 20.12.2021. Роз`яснити, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява про розподіл судових витрат буде залишена без розгляду.

Повне найменування сторін по справі:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ІПН НОМЕР_3 ), жителька с. Товтри Заставнівського району Чернівецької області;

представник позивачки- Спіжавка Тарас Георгійович, адвокат, ордер про надання правничої(правової) допомоги від 21.11.2020 ;

відповідачка- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 19.04.2013 Заставнівським РСУДМС України в Чернівецькій області) , жителька АДРЕСА_1 ;

представник відповідачки- Поляк Петро Петрович, адвокат, ордер про надання правничої (правової) допомоги від 06.01.2021.

Повний текст рішення складено 13.12.2021

Суддя О.Пухарєва