ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7827/21 Справа № 207/1238/20 Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою. В обґрунтування позову зазначив, що 15 травня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було досягнуто згоди, згідно якої ним було надано відповідачу позику - грошові кошти для власних потреб в сумі 3000 (три тисячі) доларів США, в еквіваленті 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень. Грошові кошти ОСОБА_2 отримав особисто в повному обсязі. Згідно розписки, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути йому грошові кошти протягом 2019 року в розмірі 3000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 85000,00 гривень. Станом на 13.02.2020 року ОСОБА_2 відмовляється від повернення боргу. Таким чином, як наслідок порушення позичальником зобов`язання взятого на себе згідно розписки від 15.05.2019 року та законодавства України, позивач просив стягнути, суму боргу та неустойку у наступному розмірі всього 85476,55 гривень, що складається, із: 85000 гривень - розмір позики (сума боргу); 170 гривень - збитки від інфляції за період 01.01-31.01.2020 р. (85000 (позика)*100,2% (індекс інфляції за січень) = 85170 - 85000 (позика) = 170 грн. 311 гривень - 3% річних від простроченої суми позики за період 01.01.-13.02.2020 року (44 дн.). 85000 (позика)*3% (річних) = 2550/366 (дн.)*44 (дн.) = 306,55 гривень (а.с.3-7).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою - задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою в розмірі 85306 гривень 56 копійок, що складається із: суми боргу у розмірі 85000,00 грн. та 3% річних від простроченої суми позики за період з 01.01.2020 року по 13.02.2020 року в розмірі 306,56 грн. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати: 853 гривні 06 копійок судового збору (а.с.85-89).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права (а.с.93-98).

В порядку ст. 360 ЦПК України, від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись її на безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (розписка), за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, в еквіваленті 85000,00 гривень і зобов`язався повернути їх в 2019 році. Однак, відповідач ігнорує їх та по сьогоднішній день не виконав умов договору позики.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не виконав свого грошового зобов`язання повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позивачем, у строк та в порядку, що встановлені договором позики, у зв`язку з чим підлягає стягненню вказана сума, а також 3% річних.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки від 15.05.2019 року ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 3000 доларів США в еквіваленті 85000 грн. в 2019 році. Факт написання вищевказаної розписки, скаржником не заперечується. Оригінал вказаної розписки наявний у ОСОБА_1 , що відповідно до приписів ст. 545 ЦК України свідчить про те, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти у зазначеній сумі повернуті не були.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 15.05.2019 року у зазначеному судом розмірі, а також відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, 3 % річних.

Посилання скаржника на те, що останній не отримував грошові кошти за розпискою, а вказана розписка була написана під тиском позивача, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, будь - яких вимог про визнання недійсним даного договору позики відповідачем не заявлялось, в судовому порядку договір не оспорювався.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в суді першої інстанції підтвердили факт наявності претензій про викрадення 6500 доларів США, факт застосування насильства відносно відповідача та його дружини з боку позивача та його друзів, оскільки виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися показаннями свідка. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.07.2018 року, справа №143/280/17, номер провадження 61-33033св18.

Посилання апелянта на бездіяльність посадових осіб Південного ВП та його позиції щодо відсутності підтримки зі сторони слідства, колегія суддів відхиляє, оскільки такі дії відповідачем не оскаржувались у встановленому законом порядку.

Крім того, стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 написав боргову розписку під впливом психологічного насильства та погрози застосування фізичного насильства відносно нього і його родини - він взагалі не звертався з заявою до правоохоронних органів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: