КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/9895/20 Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заборону поширення інформації,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заборону поширення інформації.

Після відкриття провадження у справі, а саме 7 червня 2021 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив: заборонити відповідачам вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої він є, в тому числі листів, повідомлень в паперовій або електронній (цифровій) формі, його особистих паперів, в тому числі документів, фотографій, записів, особистих архівних матеріалів в паперовій або електронній (цифровій) формі, а також інформації щодо стану здоров`я, матеріального стану, місця проживання і місця перебування, дані про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, зокрема, з членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідачів письмово повідомити засобами електронної пошти та/або пошти (як цінний лист із описом вкладення або рекомендований лист): ОСОБА_5 [ОСОБА_5] із Адвокатського бюро «Штайгер» [Staiger Rechtsanwalte AG] на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та за офіційними адресами: АДРЕСА_2 [АДРЕСА_2], АДРЕСА_4 [АДРЕСА_4]; ОСОБА_6 [ОСОБА_6] із Адвокатського бюро «Штайгер» (Staiger Rechtsanwalte AG) на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та за офіційними адресами: АДРЕСА_2 [АДРЕСА_3], АДРЕСА_4 [АДРЕСА_4]; ОСОБА_7 [ОСОБА_7] із Адвокатського бюро «Шурті та партнери» [Schurti Partners Attorneys at Law Ltd] на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та за офіційною адресою: АДРЕСА_5 [Zollstrasse 2 , 9490 Vaduz, Liechtenstein]; товариству з обмеженою відповідальністю «Кінстеллар», , на офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_11 та за офіційною адресою місцезнаходження: Україна, 01601, місто Київ, Спортивна площа, будинок 1А; Адвокатському об`єднанню «Авеллум», , на офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_10 та за офіційною адресою: Україна, 01030, місто Київ, вул. Володимирська, буд. 38, поверх 4 - про заборону ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої є ОСОБА_2 , в тому числі листів, повідомлень в паперовій або електронній (цифровій) формі, особистих паперів ОСОБА_2 , в тому числі документів, фотографій, записів, особистих архівних матеріалів в паперовій або електронній (цифровій) формі, а також інформації щодо стану здоров`я, матеріального стану, місця проживання і місця перебування, дані про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, зокрема, з членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя ОСОБА_2 .

На обґрунтування заяви зазначено, що у 2017 році ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 неодноразово ознайомлювався з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001716 від 12 серпня 2015 року, яке 27 листопада 2017 року було остаточно закрито, і з того часу, незважаючи на законодавчу заборону та застереження слідчого і прокурора, відповідачі почали використовувати та розповсюджувати конфіденційну інформацію щодо ОСОБА_2 , відомості щодо його матеріального стану, місця проживання і місця перебування, дані про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, кореспонденцію, відправником або отримувачем якої вказується позивач, передають таку інформацію третім особам в Україні та за кордоном. На час отримання інформації ОСОБА_1 був керівником ТОВ «Кінстеллар», а ОСОБА_3 , який також працював у вказаному товаристві, разом з його працівниками використовували отриману ОСОБА_1 інформацію. Свої дії відповідачі вчиняли у зв`язку з тим, що вони виступали представниками та юридичними консультантами ОСОБА_4 у судових процесах за кордоном та координують роботу юристів за кордоном. Відповідачі не заперечують вчинення незаконних дій по розповсюдженню інформації, утім помилково вважають власні дії правомірними, нехтуючи оцінкою таких дій з боку Дисциплінарної палати КДКА м. Києва та Дисциплінарної палати КДКА Київської області, наданою у рішеннях, якими встановлено наявність в діях ОСОБА_1 дисциплінарних проступків, пов`язаних з неправомірним використанням конфіденційної інформації щодо позивача. Відповідачі також нехтують оцінкою прокуратури щодо неправомірності таких дій та незгодою позивача. У свою чергу такі дії відповідачів можуть призвести до нових випадків поширення інформації невизначеному колу осіб, що призведе до ускладнення або неможливості виконання судового рішення у справі.

Позивач вважає, що забезпечення позову у вигляді заборони відповідачам вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої є він, а також інформації щодо стану його здоров`я, матеріального стану, місця проживання і місця перебування, даних про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, зокрема, з членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах його життя є співмірним позовним вимогам про заборону відповідачам зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати таку інформацію та документи. ОСОБА_1 на даний час є старшим партнером адвокатського об`єднання «Авеллум», тому необхідно зобов`язати відповідачів вчинити дії з повідомлення про вжитий захід забезпечення позову не тільки іноземним громадянам, яким відповідачі надсилали інформацію, а також ТОВ «Кінстеллар» та АО «Авеллум». Невжиття зазначеного заходу забезпечення позову до вирішення даного спору по суті може призвести до незаконного поширення інформації відносно нього без його згоди, що є порушенням гарантованих Конституцією України прав, а також може значно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду про заборону використання інформації поза межами кримінального провадження та поновлення порушеного права. Вказує, що забезпечення позову необхідно у зв`язку із постійним зростанням кількості фізичних та юридичних осіб, які отримують від відповідачів конфіденційну інформацію, відомості особистого (приватного) життя щодо нього, у зв`язку з чим він змушений нести витрати на оплату послуг адвокатів, витрачати особистий час.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої є ОСОБА_2 , в тому числі листів, повідомлень в паперовій або електронній (цифровій) формі, особистих паперів ОСОБА_2 , в тому числі документів, фотографій, записів, особистих архівних матеріалів в паперовій або електронній (цифровій) формі, а також інформації щодо стану здоров`я, матеріального стану, місця проживання і місця перебування, дані про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, зокрема, з членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 письмово повідомити засобами електронної пошти та/або пошти (як цінний лист із описом вкладення або рекомендований лист):

ОСОБА_5 [ОСОБА_5] із Адвокатського бюро «Штайгер» [Staiger Rechtsanwalte AG] на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та за офіційними адресами: АДРЕСА_2 [АДРЕСА_2]; АДРЕСА_4 [АДРЕСА_4];

ОСОБА_6 [ОСОБА_6] із Адвокатського бюро «Штайгер» (Staiger Rechtsanwalte AG) на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та за офіційними адресами: АДРЕСА_2 [АДРЕСА_2], АДРЕСА_4 [АДРЕСА_4];

ОСОБА_7 [ОСОБА_7] із Адвокатського бюро «Шурті та партнери» [Schurti Partners Attorneys at Law Ltd] на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та за офіційною адресою: АДРЕСА_5 [АДРЕСА_5];

товариству з обмеженою відповідальністю «Кінстеллар», , на офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_11 та за офіційною адресою: місцезнаходження: Україна, 01601, місто Київ, Спортивна площа, будинок 1А;

Адвокатському об`єднанню «Авеллум», , на офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_10 та за офіційною адресою: Україна, 01030, місто Київ, вул. Володимирська, буд. 38, поверх 4, -

про заборону ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої є ОСОБА_2 , в тому числі листів, повідомлень в паперовій або електронній (цифровій) формі, особистих паперів ОСОБА_2 , в тому числі документів, фотографій, записів, особистих архівних матеріалів в паперовій або електронній (цифровій) формі, а також інформації щодо стану здоров`я, матеріального стану, місця проживання і місця перебування, дані про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, зокрема, з членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя ОСОБА_2 .

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, характер спірних правовідносин та урахувавши зміст позовних вимог, вважав обґрунтованими та підтвердженими належними доказами наведені позивачем підстави для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом заборони відповідачам вчиняти певні дії щодо поширення конфіденційної інформації, адже між сторонами наявний дійсний спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду, а також обґрунтоване припущення про те, що незастосування відповідних заходів може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду з огляду на мотиви, які дають підстави для висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль. Забезпечення у вигляді заборони відповідачам вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції позивача, інформації про його особисті дані та відомості про відносини з іншими особами, а також зобов`язання повідомити про таку заборону особам, яким вони вже передали таку інформацію, є співмірним позовним вимогам про заборону відповідачам зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати таку інформацію і документи. При цьому пред`явлений позов є немайновим, тому вжитий захід забезпечення позову не спричинить майнової чи іншої шкоди відповідачам та третім особам, а застосований вид забезпечення позову є співмірним по відношенню до наслідків від вжиття заходів забезпечення позову поряд з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням прав позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Волкову Л.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, змотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції вжив заходи забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, до вирішення спору по суті за відсутності обґрунтування необхідності такого вжиття з одночасним перешкоджанням законній адвокатській діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Кобзар В.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що вжитті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не є тотожними позовним вимогам та існуючий між сторонами спір, предметом якого є захист особистих немайнових прав, ніяким чином не вирішено наперед, а лише здійснено забезпечення ефективного і дієвого захисту прав та інтересів позивача у випадку задоволення позову та для уникнення унеможливлення виконання рішення суду у майбутньому. З огляду на обґрунтування заяви про забезпечення позову та додані до неї докази, суд дійшов вірного висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову, які є співмірними із пред`явленими вимогами, а позивачем приведено беззаперечні факти на підтвердження вчинення відповідачами дій, щодо яких подано позов та дій, що свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову через існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Посилання апеляційної скарги на те, що неправомірні дії ОСОБА_1 є адвокатською діяльністю, а забезпечення позову є перешкоджанням адвокатській діяльності, є необгрунтованою спробою прикрити свої незаконні дії статусом адвоката. Крім того, отриману в межах кримінального провадження інформацію про особу адвокат не може використовувати у власних цілях та без дозволу власника такої інформації.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи подальше вчинення дій, що можуть порушити права та інтереси позивача, поновлення яких є предметом судового розгляду.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Згідно частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений забороною вчиняти певні дії та/або встановленням обов`язку вчинити певні дії.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може, зокрема, вчиняти дії на порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача, які позивач має намір захистити (поновити).

Судом встановлено, що у травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , якому просив:

- заборонити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати інформацію, документи відносно ОСОБА_2 , фотографії, листування ОСОБА_2 , в тому числі електронне листування з використанням електронних адрес: ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , програми для спілкування в мережі Інтернет « ІНФОРМАЦІЯ_9 », месенджерів Viber та WhatsApp з обліковим записом « НОМЕР_1 », в паперовій та електронній (цифровій) формі.

- зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 письмово повідомити засобами електронної пошти та/або пошти (як цінний лист із описом вкладення або рекомендований лист):

ОСОБА_5 [ОСОБА_5] із Адвокатського бюро «Штайгер» [Staiger Rechtsanwalte AG] на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та за офіційними адресами: АДРЕСА_2 [АДРЕСА_2]; АДРЕСА_4 [АДРЕСА_4];

ОСОБА_6 [ОСОБА_6] із Адвокатського бюро «Штайгер» (Staiger Rechtsanwalte AG) на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та за офіційними адресами: АДРЕСА_2 [АДРЕСА_2], АДРЕСА_4 [АДРЕСА_4];

ОСОБА_7 [ОСОБА_7] із Адвокатського бюро «Шурті та партнери» [Schurti Partners Attorneys at Law Ltd] на офіційні електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та за офіційною адресою: АДРЕСА_5 [АДРЕСА_5] -

про заборону зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати інформацію, документи відносно ОСОБА_2 , фотографії, листування ОСОБА_2 , в тому числі електронне листування з використанням електронних адрес: ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , програми для спілкування в мережі Інтернет « ІНФОРМАЦІЯ_9 », месенджерів Viber та WhatsApp з обліковим записом « НОМЕР_1 », в паперовій та електронній (цифровій) формі.

- вилучити у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 DVD-R диски MAP640VC22030376, MAP640VC22030377, MAP640VC22030479, MAP640VC22030480, MAP640VC22030481, MAP640VC22030482, MAP640VC22030484, MAP640VC22125450.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2017 році ОСОБА_1 , будучи адвокатом та керівником ТОВ «Кінстеллар», в якому також працював ОСОБА_3 , ознайомився з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001716 від 12 серпня 2015 року, яке 27 листопада 2017 року було остаточно закрито, і з того часу відповідачі разом з працівниками ТОВ «Кінстеллар» використовують інформацію щодо нього, відомості про матеріальний стан, місце проживання і місця перебування, дані про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, кореспонденцію, відправником або отримувачем якої вказується він, передають таку інформацію третім особам в Україні та за кордоном, чим порушують його особисті немайнові права.

Позивач посилався на положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 31, 32 Конституції України, статті 269, 270, 275, 277, 278, 301, 302, 303, 306 ЦК України, статті 14, 15 КПК України, статті 6, 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», статті 10, 11 Закону України «Про інформацію», рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року та практику Європейського суду з прав людини.

Отже, предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги ОСОБА_2 щодо захисту його особистих немайнових прав шляхом заборони відповідачам зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати конфіденційну інформацію про позивача, яка була зібрана органом досудового розслідування та отримана відповідачами в межах кримінального провадження.

Ураховуючи наведене та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що стороною позивача було надано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що такі дії відповідачів можуть призвести до нових випадків поширення приватної інформації про позивача під час вирішення спору невизначеному колу осіб, а тому в суду першої інстанції були наявні обґрунтовані підстави вважати, що забезпечення позову у вигляді заборони відповідачам вчиняти дії з передачі визначеним особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої є позивач, а також інформації щодо стану його здоров`я, матеріального стану, місця проживання і місця перебування, даних про особисті майнові й немайнові відносини з іншими особами, зокрема, з членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах його життя є співмірним позовним вимогам про заборону відповідачам зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати інформацію та документи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом, як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Також Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічні висновки викладені у постановах (ухвалах) Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), від 7 липня 2021 року в справі № 639/8124/20-ц (провадження № 61-10478ск21) та від 1 липня 2021 року в справі № 754/3144/21 (провадження № 61-10012ск21).

Крім того, ЄСПЛ здійснює такий захист відповідно до закріплених у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод положень про те, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (рішення ЄСПЛ у справах «Лопес Остра проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, заява № 16798/90, «Геттон та інші проти Сполученого Королівства» від 2 жовтня 2001 року, заява № 36022/97, «Гримковська проти України» від 21 липня 2011 року, заява № 38182/03).

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, а також взявши до уваги наведені позивачем обставини, дійшов обґрунтованого висновку, що така заява спрямована на забезпечення прав сторони у спорі та з урахуванням наявних ризиків запобігатиме утрудненню чи неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, районний суд врахував, що забезпечення позову у вигляді заборони відповідачам вчиняти певні дії щодо поширення конфіденційної інформації про позивача, зважаючи на предмет спору, необхідно здійснити саме з метою забезпечення ефективного, дієвого і результативного захисту прав та інтересів позивача у випадку задоволення позову та для уникнення унеможливлення виконання у майбутньому рішення в даній справі, якщо таке буде ухвалене не користь останнього.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі від 10 червня 2021 року щодо необхідності забезпечення позову відповідним чином з метою ефективного та дієвого захисту права та інтересів позивача у разі задоволення позову, оскільки невжиття таких заходів може утруднити, зробити неефективним або взагалі унеможливити виконання рішення суду в даній справі та з огляду на мотиви, які наведені позивачем, існують підстави для висновку про існування подальшої очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль.

Забезпечення у вигляді заборони відповідачам вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції позивача, інформації про його особисті дані та відомості про відносини з іншими особами, а також зобов`язання повідомити про таку заборону особам, яким вони вже передали таку інформацію, є співмірним позовним вимогам про заборону відповідачам зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати таку інформацію і документи.

Крім того, пред`явлений позов є немайновим, відтак вжитий захід забезпечення позову не спричинить майнової чи іншої шкоди відповідачам та третім особам, а застосований вид забезпечення позову є співмірним по відношенню до наслідків від вжиття заходів забезпечення позову поряд з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що місцевий суд правомірно врахував, що між сторонами має місце спір з приводу захисту приватного життя і кореспонденції у зв`язку із оскарженням позивачем дій відповідачів щодо розповсюдженої отриманої ними у кримінальному провадженні інформації, доступ до якої може мати необмежене коло осіб, а тому суд правильно виходив із того, що до часу встановлення обґрунтованості позовних вимог про заборону поширення інформації та з метою забезпечення ефективного виконання рішення суду у даній справі, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, наявна необхідність обмеження доступу третіх осіб до даної інформації у вигляді заборони відповідачам вчиняти дії з її передачі будь-яким особам.

За наведених вище обставин судом першої інстанції на законних підставах вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заборону поширення інформації.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів враховано, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що застосовані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і такі заходи забезпечення позову у даному випадку не порушують жодних прав відповідача ОСОБА_1 , оскільки жодним чином не обмежують його професійну діяльність як адвоката в розумінні положень Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборчим з`їздом адвокатів України 9 червня 2017 року.

На думку колегії суддів, зважаючи на предмет та підстави позову, а також враховуючи мотиви подання позивачем відповідної заяви, судом першої інстанції відповідні заходи забезпечення позову у даній справі застосовані правомірно, обґрунтовано та з метою забезпечення виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неефективного захисту або унеможливлення поновлення законних прав та інтересів позивача, а також призвести до неналежного виконання рішення суду у випадку задоволення позову, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 27 січня 2020 року у справі № 127/19862/19(провадження № 61-1237 ск 20), предметом касаційного перегляду якої було питання правомірності забезпечення позову немайнового характеру, який стосувався особистих немайнових прав позивачів, а саме захисту честі, гідності, ділової репутації, у вигляді зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог частини десятої статті 150 ЦПК України суд першої інстанції вжив заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, до вирішення спору по суті, оскільки у спірному випадку тимчасова заборона відповідачам вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції позивача, інформації про його особисті дані та відомості про відносини з іншими особами, а також зобов`язання повідомити про таку заборону особам, яким вони вже передали таку інформацію не є вирішенням спору по суті.

Окрім того, позовними вимогами ОСОБА_2 є заборона відповідачам зберігати, поширювати, використовувати та розголошувати інформацію, документи відносно нього, фотографії, його листування, зобов`язання відповідачів повідомити про зазначені заборони третіх осіб, а також вилучення у відповідача ОСОБА_1 на його користь DVD-Rдисків, тоді як вжитими заходами забезпечення позову являється заборона відповідачам вчиняти дії з передачі будь-яким особам кореспонденції, автором, відправником, адресатом або учасником якої є позивач, зобов`язання відповідачів повідомити про вжитий захід забезпечення позову визначеним третім особам.

Колегія суддів зауважує, що подана апеляційна скарга фактично не містить належних доводів одного з відповідачів щодо того, яким чином оскаржуване судове рішення суду першої інстанції порушує його права та інтереси, за винятком наявності у нього зобов`язання вчинити певні дії.

Натомість, запропонований позивачем та застосований районним судом захід забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити дії до вирішення спору по суті, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі інших конфліктних ситуацій та судових спорів. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу. При цьому будь-яка інша особа не обмежена й правом на звернення до суду із відповідною заявою в порядку, визначеному, зокрема ЦПК України, якщо вона вважає свої певні права порушеними у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову.

Таким чином аргументи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній