Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, Одеська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою в якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини, яка відкрилась внаслідок її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява вмотивована тим, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її син ОСОБА_1 , через похилий вік своєї матері та наявність у неї різних захворювань, довгий час проживав разом з матір`ю як до її смерті так і на момент її смерті. Після смерті своєї матері, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з метою прийняття спадщини, в чому йому було відмовлено через пропуск встановленого строку. В зв`язку з цим, встановлення даного факту потрібно заявникові для отримання спадщини своєї матері.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, Одеська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті було залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням 21 липня 2021 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на вказане рішення, де їз посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставиться питання про його скасування з подальшим ухваленням нового рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті задовольнити.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

Апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції зазначив, що на його переконання доказом постійного проживання iз спадкодавцем може бути паспорт спадкоємця з відміткою про реєстрацію його місця проживання; довiдка органу реєстрацi місця проживання про те, що мiсце проживання спадкоємця на день смертi спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем».

Твердження суду є помилковим, оскільки відповідно до статті 2 Закону Украiни «Про свободу пересування та вільний вибір мiсця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи мiсця перебування особи або її відсутність не можуть бути підставою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд першої інстанції помилково не врахував усталі правовi позицiї, натомість послався на іншу правову позицію в справі, обставини якоi не є тотожними з даною справою.

Суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 травня 2021 року у справі №552/196/21 та вказав, "необхiдною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем є доведенiсть факту спільного проживання з подружжям, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язанiсть спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав обов`язків у перiод, не менше нiж п`ять рокiв до дня смертi спадкодавця.

Обставини вказаноi судом першої інстанції справи не є тотожними обставинам даної справи та істотно відрізняються.

Фактичні обставини справи №552/196/21 полягали в тому, що позивач та спадкодавець проживали по сусідству і позивач, маючи власне житло, надавав спадкодавцю допомогу в доглядi та по господарству. Отже, позивач не перебував у будь-яких родинних зв`язках зі спадкодавцем, а лише допомагав йому як сусід. Також, у вказаній справі позивач доводив факт свого проживання зі спадкодавцем «не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини» для отримання права на спадкування як спадкоємець четвертої черги спадкування за статтею 1264 Цивільного кодексу України.

Фактичні обставини у даній справі полягають в тому, що ОСОБА_1 є рідним та єдиним сином померлої ОСОБА_2 , не має та не мав будинку по сусідству з будинком матері та проживав саме з нею як член її родини та єдиний найближчий родич.

Також, у даній справі ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги спадкування як єдиний син своєї померлої матері, не намагається довести своє право на спадкування за четвертою чергою спадкування, а лише доводить факт свого постійного проживання з матір`ю на момент її смерті для отримання спадщини на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України як єдиний спадкоємець першої черги спадкування.

Вказаний факт постійного проживання ОСОБА_1 зі своєю матір`ю ОСОБА_2 на момент її смерті у даній справі доведений фактами отримання та відправлення кореспонденції із зазначенням його адреси за мiсцем проживання матері, показами свідків, які підтвердили, що зі слів ОСОБА_2 їм відомо, що її син «з початку 2019 року проживав разом з нею, оскільки вона потребувала постійного догляду та сторонньої допомоги» (свідок ОСОБА_3 ), свідок бачив, ОСОБА_1 «як вдома у ОСОБА_2 , так і на вулиці біля її дому» (свідок ОСОБА_3 ), також бачив «як листоноша приносив кореспонденцію для ОСОБА_1 до нашого поштового відділення, кілька разів я бачив ОСОБА_1 на цьому поштовому відділенні при отриманні поштової кореспонденції на його ім`я» (свідок ОСОБА_3 ), також свідок підтвердив, що «наприкінці 2018 року порадив ОСОБА_4 знайти людину, яку буде постійно перебувати з ОСОБА_2 та доглядати її, на що він відповів, що краще буде проживати з нею сам» (свідок ОСОБА_5 ), «у подальшому, в 2019 році я завжди бачив ОСОБА_1 коли відвідував ОСОБА_2 за місцем проживання» (свідок ОСОБА_5 ). Додатково факт постійного проживання ОСОБА_1 з матір`ю на момент її смерті підтверджений також фактом здійснення ним поховання матері, про що у справі маються інформаційна довідка для оформлення свідоцтва про поховання від 11 вересня 2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції вдався до вибіркової оцінки доказів, не оцінив достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, як передбачено статтею 89 ЦПК України.

Апелянт наголошує, що такі висновки суду є не лише незаконними, але й суперечать поняттю справедливостi, дотримання якої є одним з завдань цивільного судочинства України (частина 1 статті 2 ЦПК України).

У даній справі факт постійного проживання з матір`ю, яка потребувала постійної сторонньої допомоги, її єдиного рiдного сина є однозначно більш вірогідним, такий висновок вiдповiдає конституційному обов`язку кожної людини піклуватися про своїх непрацездатних батьків (стаття 51 Конституції України).

Цей висновок узгоджується з показами свідків, зокрема - сімейного лікаря, який підтвердив, що останні роки свого життя ОСОБА_2 потребувала постiйного догляду. Жодноi iншої особи, яка могла надавати такий догляд, окрiм рідного сина, у ОСОБА_2 не було.

Додатково просить врахувати, що ОСОБА_1 також оплачував комунальні послуги, які надавалися мешканцям будинку, де він проживавав разом з матір`ю. На підтвердження цього надаються оригінали виписок по банкiвськiй картці (рахунку) ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» щодо оплати комунальних платежів за користування комунальними послугами у будинку, де він проживав з ОСОБА_2 , а також дублікати квитанцій щодо сплати вказаних послуг у 2018-2019 роках.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2021 року провадження по цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, Одеська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті було відкрито.

Ухвалою від 09.09.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

У судовому засіданні заявник та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити.

Заінтересовані особи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим 23.06.1963 року в м. Одесі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області.

Інформаційна довідка для оформлення свідоцтва про поховання ОСОБА_6 видана ОСОБА_1 .

15.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ОМНО Лічман І.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , в чому йому приватним нотаріусом було відмовлено листом від 19.12.2020 року № 425/01-16 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, який передбачено ст. 1270 ЦК України.

ОСОБА_1 вважає, що він як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, в силу положень ч.3 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, оскільки він не заявив про відмову від неї, протягом передбаченого ст. 1270 ЦК України, строку, в зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даною заявою.

З показань свідка ОСОБА_5 , котрий був лікарем ОСОБА_6 встановлено, що син був присутній, коли ОСОБА_5 приходив до пацієнтки додому, син завжди доглядав за матір`ю, втім відзначив, що з ними він не проживав, тому не знає жив син в домі матері чи ні. На запитання судді відповів, що вдома в пацієнтки він перебував десь по 30 хвилин, речей ОСОБА_1 в квартирі він не бачив, тобто він не придивлявся до того, чи речі є в квартирі.

Свідок ОСОБА_3 вказав, що він сусід ОСОБА_6 , вона проживала спочатку з матір`ю, потім сама, коли мати заболіла син до неї приїзжав часто, доглядав за нею. На запитання представника заявника чи є речі заявника у будинку матері, вказав, що в речах не копався.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки, наданої кур`єрською службою - ТОВ «Двадцять п`ять годин», в період з 10.01.2019 року по 12.09.2019 року за адресою АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_1 здійснювалась доставка кореспонденції по накладним №№ 12347, 13765, 14876, 15976. Також, з вказаної адреси ОСОБА_1 здійснювалась відправка кореспонденції по накладним №№ 12369, 14998, 15854, 16764.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, рішення суду першої інстанції вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 посилався на те, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_7 та прийняв спадщину у визначеному законом порядку.

З матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_1 звертувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 та дійсно є єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до вимог статей 1258, 1262, 1263 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з не надання заявником доказів проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, ведення ними спільного побуту, спільної сплати побутових послуг, наявності взаємних прав та обов`язків, суд доходить висновку про необгрунтованість заяви ОСОБА_1

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) зазначено, що «місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця є підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем, яка була його матір`ю.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Так, на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 до суду було надано наступні докази:

-довідка, надана кур`єрською службою - ТОВ «Двадцять п`ять годин», в період з 10.01.2019 року по 12.09.2019 року за адресою АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_1 здійснювалась доставка кореспонденції по накладним №№ 12347, 13765, 14876, 15976. Також, з вказаної адреси ОСОБА_1 здійснювалась відправка кореспонденції по накладним №№ 12369, 14998, 15854, 16764;

-довідка про поховання;

-показання свідка ОСОБА_5 , котрий був лікарем ОСОБА_7 який підтвердив, що син був присутній, коли ОСОБА_5 приходив до пацієнтки додому, син завжди доглядав за матір`ю;

-квитанції про сплату житлово-комунальних послуг.

Суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 факту постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини.

Виходячи із зазначеного колегія не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності заявлених вимог.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першоїстатті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, Одеська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме - факт постійного проживання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) разом із спадкодавцем - ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини, яка відкрилась внаслідок її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова