Справа № 125/2597/19
Провадження № 22-ц/801/2063/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 рокуСправа № 125/2597/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Хитрука В. М. в м. Бар, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення,-

в с т а н о в и в:

29 листопада 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (надалі Банк) подав позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) від 23.10.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 27 434, 24 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та Правилами і Тарифами Банку складає між ним та банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, тоді як відповідач допустив прострочення сплати чергових платежів, процентів та пені. Станом на 11.11.2019 року кредитна заборгованість ОСОБА_1 становить 97 319, 79 грн., з яких: заборгованість за кредитом 25 086, 20 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 22 446, 86 грн, заборгованість за пенею 49 786, 73 грн.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні Генеральної угоди Банк використав факсимільне відтворення підпису на договорі, на що відповідач своєї згоди не надавав, тому Генеральна угода є нікчемною. В матеріалах справи відсутній Договір 1, на виконання вимог якого укладено Генеральну угоду, а надана позивачем Анкета-заява не містить інформації, яка б могла пов`язати її з Генеральною угодою.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що розрахунок заборгованості у позовній заяві містить розбіжності порівняно з наданою позивачем випискою операцій від 31 серпня 2020 року, з якої вбачається, що банк проводив і інші операції, крім тих, що увійшли в розрахунок заборгованості, а саме нараховував штрафи, списував відсотки за прострочений кредит, що також являються складовою загальної суми заборгованості. Крім того, їх нарахування банк здійснював уже після закінчення терміну дії платіжної картки відповідно до 2.1. генеральної угоди: 5168 7554 0879 6999, тобто після червня 2018 року, тому не можливо встановити остаточний розрахунок заборгованості та його складові.

Не погодившись з цим рішенням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 19 серпня 2021 року подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Барського районного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав оцінки тому, що сторони погодили використання факсимільного відтворення підпису голови правління банку, а також відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями, про що зазначено в п. 1.8 Генеральної угоди. Отже сторони дотримали вимог щодо письмової форми правочину відповідно до статті 207 ЦК України. Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду від 06 березня 2020 року у справі 143/228/17. Зазначає, що генеральна угода підписана відповідачем власноруч, за взаємною згодою сторін та в подальшому протягом чотирьох років виконується сторонами, позичальник регулярно протягом 2014 -2015 років поповнював картковий рахунок на суму необхідну для здійснення щомісячного платежу за умовами генеральної угоди, користувався коштами банку та частково виконав зобов`язання за кредитним договором.

Також, посилається на правові позиції Верховного Суду у справі № 143/228/17, які не враховані судом першої інстанції.

Стверджує, що заборгованість відповідача у цій справі виникла саме з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, у якій чітко зазначені умови кредитування, та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 жовтня 2014 року.

Вважає, що оскільки відповідач користувався кредитними коштами, тому зобов`язаний повернути суму отриманих коштів, відсотки за користування ними та сплатити неустойку у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань.

10 вересня 2021 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», поданий його представником адвокатом Чубар О. В., з проханням апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Вказує, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження надання відповідачем письмової згоди на використання Банком факсимільного відтворення підпису у відповідності до вимог ст. 207 ЦПК України, а відтак ця генеральна угода є нікчемною, а оскільки Банк просив стягнути заборгованість саме на підставі цієї угоди, то його вимоги задоволенню не підлягають. Звертає увагу суду, що Анкета заява від 23 жовтня 2012 року та Генеральна угода від 23 жовтня 2014 року містять посилання на Умови та правила без їх реквізитів, у зв`язку з чим не можливо встановити на які саме Умови та правила посилається позивач. Крім того зазначає, що відповідач не укладав з позивачем жодних кредитних договорів, а лише 23 жовтня 2012 року підписав анкету-заяву, яка містить його персональні дані та текст, за змістом якої особа, що її заповнює начебто дає згоду, що вказана анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір надання банківських послуг. Однак жодних даних у розділі щодо конкретного виду отримуваних банківських послуг немає, відсутні також відмітки і в розділі про бажаний кредитний ліміт за платіжною картою, відсутні дані про платіжну карту, термін її дії, строки погашення платежів та будь які інші дані щодо кредитних зобов`язань. Позивачем не додано до матеріалів справи жодних доказів, щодо розміру надання кредитних коштів, умов їх використання та не надано жодних розрахунків щодо розміру процентів, комісії, штрафів, а також не надано жодних виписок про здійснені операції по Договору 1, як Банком так і відповідачем. Також, апелянтом не надано пояснень щодо розрахунку заборгованості у позовній заяві містяться розбіжності із наданої позивачем виписки операцій від 31 серпня 2020 року, з якої слідує, що банк проводив і інші операції, крім тих, що увійшли в розрахунок заборгованості, а саме нараховував штрафи, списував відсотки за прострочений кредит, що також являються складовою загальної суми заборгованості. Зауважує, що їх нарахування банк здійснював уже після закінчення терміну дії платіжної картки відповідно до 2.1. генеральної угоди: 5168 7554 0879 6999, тобто після червня 2018 року, а отже стверджує, що не можливо встановити остаточний розрахунок заборгованості та його складові.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

По справі встановлено наступні обставини:

23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8).

Вказана анкета-заява містить текст, за змістом якого особа, що її заповнює дає згоду, що вказана анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір надання банківських послуг.

23 жовтня 2014 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил продукту кредитних карт (а.с. 9). Ця угода укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN4698 від 11.12.2012 року (Договір 1). Згідно із пунктами 1.1.1, 1.1.2 цієї угоди сторони домовилися стосовно Договору 1: зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 966, 91 грн, комісію на 1, 29 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 913, 17 грн. Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 31 142, 24 грн. Дата остаточного погашення заборгованості по Договору 1 - 31.10.2016 р.

За п. 1.3 генеральної угоди, відповідно до ст. 121, 651 ЦК України у випадку порушення позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого даним договором та розділом 1 «Реструктуризації заборгованості» Генеральної угоди більш ніж на 1 день: строком повернення кредиту, який вказаний в п.п. 1.1.3 генеральної угоди є 2-й день з моменту такого порушення; вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня наступного за днем повернення кредиту вважається простроченою; в день наступний за днем повернення кредиту позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1 881, 37 грн по договору № SAMDN4698 від 11.12.2012 року.

Відповідно до пунктів 1.5-1.7. підписання цієї Генеральної угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови Договорів, котрі не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними. Ця Генеральна угода в частині розділу «1.Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії Договору 1.

Згідно п. 1.8. генеральної угоди при укладенні останньої банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банка, а також відтворення відтиску печатки банка технічними друкарськими засобами.

Згідно із пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 27 434, 24 грн на строк 24 місяця з 23.10.2014 року по 31.10.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені в заяві, Умовах та Правилах строки. Погашення заборгованості відбувається починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1 372, 81 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Остання дата погашення 31.10.2016 року.

За п. 2.3 генеральної угоди для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку відповідно до 2.1. генеральної угоди.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 по генеральній угоді становить 97 319, 79 грн, з яких: 25 086, 20 грн заборгованість за тілом кредиту, 22 446, 86 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 49 786, 73 грн заборгованість за пенею (а.с. 5 7).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Якщо письмова форма не дотримана, то такий кредитний договір є нікчемним.

Вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частини друга-третя статті 207 ЦК України).

Отже, використання факсимільного відтворення підпису на договорі можливе лише за умов: якщо для конкретного випадку це прямо передбачено законом чи іншим актом цивільного законодавства, або існує письмова згода сторін на використання факсиміле, в якій відображені зразки такого факсимільного відтворення підпису.

Разом з тим, банк не висловив чітких аргументів і не навів жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав свою письмову згоду на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагає положення частини третьої статті 207 ЦК України.

Без такої згоди генеральна угода не може вважатись такою, що містить підписи обох сторін, вимоги щодо письмової форми правочину не дотримані, тому генеральна угода є нікчемною.

Аналогічні висновки з приводу використання факсимільного відтворення підпису висловлені в постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 в справі № 752/10447/17-ц та від 05 серпня 2020 року в справі № 677/70/19.

Суд обґрунтовано відхилив доводи банку про можливість відтворення факсимільного підпису технічними друкованими засобами у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 надав письмову згоду на використання банком факсимільного відтворення підпису, а наявність посилання в п.1.8. Генеральної угоди на те, що Банк використовує факсимільне відтворення підпису Голови Правління Банку не може собою підміняти умови використання факсимільного підпису. Закріплені в частині 3 статті 207 ЦК України.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції поро те, що вчинення підпису шляхом факсиміле свідчить про недотримання письмової форми, визначеної статті 207 ЦК України, відповідно Генеральна угода від 23.10.2014 року є нікчемною у силу закону.

З тексту Генеральної угоди, зокрема, з преамбули та розділу 1 «Реструктуризація заборгованості», вбачається, що ця угода укладена з метою виконання зобов`язань по кредитному договору № SAMDN4698 від 11.12.2012 року (Договір 1).

Надана Банком Анкета-заява містить лише персональні дані ОСОБА_1 та його підпис, однак у розділі щодо конкретного виду отримуваних банківських послуг відмітка відсутня. У розділі про бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою відомості також відсутні. Окрім того, Анкета-заява підписана 23.10.2012 року, тоді як в Генеральній угоді дата укладення Договору 1 зазначена 11.12.2012 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зв`язок між Анкетою-заявою та Договором 1 відсутній.

Текст Договору 1, на який є посилання в Генеральній угоді, в матеріалах справи відсутній, а наданий позивачем розрахунок заборгованості розпочинається з дати укладення Генеральної угоди, що, як вірно зазначив суд першої інстанції, унеможливлює визначити розмір заборгованості відповідача перед Банком.

Отже, надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» документи не свідчать про існування між сторонами кредитних зобов`язань. Жодних належних та допустимих доказів факту підписання ОСОБА_1 кредитного договору, надання йому кредиту у готівковій чи безготівковій формі, розміру такого кредиту, тощо, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, розглянувши справу на підставі наданих доказів, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по Генеральній угоді від 23.10.2014 року.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що в разі наявності кредитних відносин між позивачем та відповідачем, Банк не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, надавши відповідні докази на підтвердження невиконання зобов`язань відповідачем.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 207 ЦК України, оскільки не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06 березня 2019 року у справі №143/228/17 не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній справі судами було встановлено факт тривалого виконання договорів, які були підписані шляхом факсиміле. В цій справі судом першої інстанції вірно встановлено, що факт виконання Генеральної угоди від 23 жовтня 2014 року не доведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається, а тому апеляційну скаргу відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч.1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне.

За подання апеляційної скарги було сплачено 2 881, 50 грн судового збору, проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Відповідач судові витрати в суді апеляційної інстанції не поніс.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , рахунок № НОМЕР_1 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідач ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк