КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/7709/19 Головуючий у 1 інстанції: Муранова-Лесів І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Костенко Марини Ігорівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки. Зазначив, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2009 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 120000 грн. боргу та 1230 грн. судових витрат. Будучи обізнаним про вказане судове рішення та з метою уникнення його виконання за рахунок стягнення на майно, 10 серпня 2009 року відповідач ОСОБА_2 подарував своєму неповнолітньому сину ОСОБА_3 домоволодіння, загальною площею, 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів був пред`явлений до виконання, але ОСОБА_2 рішення суду не виконав. Посилаючись на укладання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договорів дарування було направлене на уникнення виконання зобов`язань за рішенням суду, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договори дарування домоволодіння домоволодіння, загальною площею, 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та застосувати наслідки недійсності правочинів.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що факт укладення договорів дарування та державна реєстрація права власності є підтвердженням укладення правочинів з метою реального настання передбачених договором наслідків. Проте вчинення таких дій свідчить лише про укладення договорів, а не про наявність мети реального настання правових наслідків. Суд не надав оцінки тому, що укладення оспорюваних договорів фактично не призвело до реальних наслідків. Відповідач ОСОБА_2 весь час проживає у будинку АДРЕСА_1 , здійснює його утримання. Суд не надав оцінки тому, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише 08 липня 2009 року, зареєстрував своє право в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 13 липня 2009 року та вже 10 серпня 2009 року уклав оспорювані договори. Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 визнав, що оспорювані договори були укладені ним з метою уникнення виконання зобов`язань за рішенням суду про стягнення грошових коштів на користь позивача. В судовому засіданні 04 березня 2021 року суд дослідив протокол допиту ОСОБА_4 від 10 вересня 2018 року, в якому вона зазначила, що ОСОБА_2 мав певні проблеми з грошовими коштами, то він змушений був переоформити земельну ділянку та будинок на їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 . При цьому представник ОСОБА_4 не спростував, що вказані покази стосувалися саме позивача. При розгляді справи ОСОБА_2 надав диск з аудіозаписом судового засіданні в іншій справі, у якому ОСОБА_4 підтвердила вказані обставини. Суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строки позовної давності. Про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався лише 25 березня 2019 року, оскільки отримав повідомлення державного виконавця, що у боржника ОСОБА_2 було нерухоме майно, на яке можна було звернути стягнення.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_4, яка також є законним представником ОСОБА_3 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , представник Служби у справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2009 року у справі №2-1205-1/09 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120000,00 грн. боргу та 1230,00 грн. судових витрат, всього 121 230,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 28 квітня 2009 року (т.1 а.с.225).

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 12 травня 2009 року було відкрито виконавче провадження ВП№12731784 з примусового виконання виконавчого листа №2-1205-1, виданого 17 квітня 2009 року Святошинського районного суду м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 121230,00 грн. (т.1 а.с.252).

Постановою державного виконавця від 30 травня 2011 року виконавче провадження ВП №12731784 приєднано до зведеного виконавчого провадження №26963810 (т.1 а.с.150).

Як стверджує позивач та не оспорює і відповідач ОСОБА_2 , вказане судове рішення не виконано, борг ОСОБА_2 не погашений.

10 серпня 2009 року ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та в інтересах якого діяла мати ОСОБА_4 , уклали два договори - договір дарування земельної ділянки площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; договір дарування домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий №1571. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелецею О.О. (т.1 а.с.174,175).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не доведів належними та допустимим доказами, що оспорювані ним договори дарування земельної ділянки та домоволодіння були укладені відповідачем ОСОБА_2 та законним представником обдарованого ОСОБА_3 , його матір`ю ОСОБА_4 , без мети реального настання передбачених договорами наслідків, а виключно з метою виведення з власності боржника ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна з метою уникнення примусового звернення на нього стягнення.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України №6-1873цс16 від 19.10.2016 року, №14-260цс19 від 03 липня 2019 року та №910/8357/18 від 28 листопада 2019 року для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2009 року у справі №2-1205-1/09 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120000,00 грн. боргу та 1230,00 грн. судових витрат, всього 121 230,00 грн. Вказане рішення суду ОСОБА_2 не виконане (т.1 а.с.225). Виданий на підставі вказаного рішення суду виконавчий лист був пред`явлений до виконання Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві. 12 травня 2009 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП №12731784 (т.1 а.с.252). Постановою державного виконавця від 30 травня 2011 року виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження №26963810 (т.1 а.с.150).

Відповідач ОСОБА_2 визнав позов ОСОБА_1 в повному обсязі, а законний представник ОСОБА_3 , заперечуючи фіктивність укладених договорів дарування не доводила факту виконання ОСОБА_2 судового рішення на час вирішення справи судом.

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_4 , яка також є законним представником неповнолітнього ОСОБА_3 послалася на те, що згідно проведеного нею пошуку виконавчих проваджень в АСВП станом на 20 жовтня 2021 року виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсутнє та надала відповідну роздруківку(а.с.80-88, т.1). На спростування такої інформації представник ОСОБА_2 повідомив, що згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 02 березня 2021 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу повернутий у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. 04 листопада 2021 року приватним нотаріусом виконавчого округу м. Києва Кошарським О.В. було повторно відкрито провадження за вказаним виконавчим листом. Представник ОСОБА_1 також надав відповідну інформацію в письмовому вигляді (а.с. 98, 104, 105 т. 3).

Таким чином, як станом на день укладення оспорюваних договорів дарування домоволодіння, та земельної ділянки площею від 10 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , так і на час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 має невиконані зобов`язання, встановлені також рішенням суду, на виконання якого здійснювалося виконавче провадження.

Також з матеріалів справи вбачається, що фактично будинок у дар ОСОБА_3 не передавався, оскільки відповідач ОСОБА_2 по даний час проживає у спірному будинку АДРЕСА_1 та здійснює його утримання.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції послався на те, що право власності на домоволодіння та земельну ділянку було перереєстровано на ОСОБА_3 .

Проте, саме по собі внесення даних до реєстру про реєстрацію права власності за особою, яка є обдаровуванню за договором дарування, не свідчить про відсутність наміру ухилитися від виконання зобов`язань, адже такі договори і укладаються для здійснення перереєстрації права власності на майно особи, яка є боржником у такому зобов`язанні.

На доведення підстав заявлених позовних вимог ОСОБА_1 надав суду протокол допиту ОСОБА_4 як потерпілої у кримінальному провадженні №0001946 від 10.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. У протоколі ОСОБА_4 зазначила, що протягом 15 років проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 . У 2004 році вони придбали земельну ділянку в АДРЕСА_1 і почали будівництво будинкуЗ початку придбання та оформлення документів на право власності земельна ділянка належала ОСОБА_2 , але у зв`язку з тим, що він мав певні проблеми з грошовими коштами, то був змушений переоформити її на їх спільного сина ОСОБА_3 (а.с. 196 т. 1).

Відхиляючи посилання позивача на вказаний протокол допиту, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту протоколу не вбачається, що ОСОБА_4 була обізнана про наявність боргу станом на 10 серпня 2009 року, а також що вона дала згоду на укладення фіктивних договорів дарування. Вищевказані показання були отримані в рамках кримінального провадження, де ОСОБА_4 визнана потерпілою у зв`язку з заподіянням ОСОБА_2 їй тілесних ушкоджень. Покази надавались у зв`язку з фактом вчиненого щодо ОСОБА_4 злочину, показання друкувалися слідчим зі слів потерпілої.

Колегія суддів не може погодитись з оцінкою судом першої інстанції протоколу допиту ОСОБА_4 . Та обставина, що вищевказані показання були отримані в рамках кримінального провадження, не виключає врахування даного протоколу допиту як письмового доказу в даній справі. Протокол допиту містить підпис ОСОБА_4 , яким вона засвідчила правильність викладення її показів.

Також в ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 надав суду CD диск із звукозаписом судового засідання в справі №359/7709/18 від 30 березня 2021 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 щодо визначення місця проживання дітей.

З звукозапису вбачається, що в ході розгляду справи ОСОБА_4 зазначила, що вони з сином фактично не мають відношення до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , він використовується ОСОБА_2 . Також ОСОБА_4 пояснювала про попередні домовленості знову переоформити будинок на ОСОБА_2 після досягнення сином повноліття (а.с. 106 т. 2).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у зв`язку з недоведеністю.

Наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що оспорювані договори дарування земельної ділянки та домоволодіння були укладені відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла мати ОСОБА_4 , без мети реального настання передбачених договорами наслідків, з метою уникнення від примусового звернення на стягнення на його майно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовну давність.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Обґрунтовуючи свої висновки, що позов заявлений ОСОБА_1 зі спливом позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що будинок та земельна ділянка були перереєстровані на нового власника ОСОБА_3 на підставі оспорюваних договорів ще 28 серпня 2009 року. Саме з цього часу позивач міг отримати відповідну інформацію у Реєстрі.

Разом з тим, момент перереєстрації майна на підставі оспорюваних договорів на ОСОБА_3 не може вважатися моментом, з якого починається відлік загальної позовної давності. Як зазначав ОСОБА_1 , він не був обізнаний про те, що у власності ОСОБА_2 був наявний будинок та земельна ділянка. Про порушення своїх прав він дізнався лише з 25 березня 2019 року від державного виконавця, який повідомив, що у боржника ОСОБА_2 було нерухоме майно, на яке можна було звернути стягнення. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що про укладення оспорюваних договорів ОСОБА_1 був обізнаний раніше.

З урахуванням викладеного, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування домоволодіння від 10 серпня 2009 року, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та договору дарування земельної ділянки від 10 серпня 2009 року, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому колегія суддів вважає, що в частині застосування наслідків недійсності вказаних договорів позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не піддягають, оскільки він не визначив які саме наслідки недійсності правочину слід застосувати. Крім того, позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних договорів. Як було встановлено, вказаним домоволодінням та земельною ділянкою продовжує володіти та користуватися ОСОБА_2 , визнання недійсними оспорюваних договорів дарування від 10 серпня 2009 року є підставою для внесення відповідних змін до Реєстру в частині реєстрації права власності на вказане домоволодіння та земельну ділянку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 , підлягає стягненню 768,40 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 420,00 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, 1152,60 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а всього 2341,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Костенко Марини Ігорівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування домоволодіння від 10 серпня 2009 року, а саме: домоволодіння, загальною площею, 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_4 .

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 10 серпня 2009 року, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_4 .

В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2341,00 грн. судового збору.

Дані учасників справи:

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2

ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4

Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, місцезнаходження: 02094, м. Київ, вул. Краківська, 20

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.