ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1465/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі ТОВ «Веллфін») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

ТОВ «Веллфін» зазначило, що 26 червня 2017 року сторони уклали в електронній формі договір позики №214069 (далі договір позики), за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000 грн строком на 30 днів. У свою чергу, відповідач зобов`язався повернути ці кошти та сплатити проценти за користування ними у розмірі 1,9% від суми позики щоденно. ОСОБА_1 не виконав своїх обов`язків за договором позики, внаслідок чого станом на 27 липня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 86 457 грн, яка складається з 2 000 грн основного боргу, 42 771 грн процентів, 41 686 грн прострочених процентів.

За таких обставин ТОВ «Веллфін» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 86 457 грн заборгованості за договором позики.

Судові рішення щодо заявлених вимог і процесуальні дії суду

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» 86 457 грн заборгованості за договором позики та 2 102 грн судового збору.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з повернення позики та сплати процентів, а тому з нього на користь ТОВ «Веллфін» слід стягнути вказану заборгованість.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладення сторонами договору позики та передання грошових коштів за цим договором не доведено належними і допустимими доказами. Позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, а наданий ним розрахунок заборгованості містить нарахування процентів за межами строку кредитування. Суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, який не був повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «Веллфін» не подало відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не застосував норми статей 530, 631 ЦК України, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині розміру заборгованості за договором позики слід змінити.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

26 червня 2017 року між ТОВ «Веллфін» і ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір позики, за умовами якого ТОВ «Веллфін» зобов`язалося надати відповідачеві позику в сумі 2 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а той, у свою чергу, зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування ними (п. 1.1 договору позики).

Пунктом 1.3 договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів і має бути повернута до 26 липня 2017 року.

Із п. 1.4 договору позики слідує, що цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, указаний позичальником, і діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Згідно п. 1.5.1 договору позики протягом строку позики, встановленого п. 1.3 цього договору, розмір основних процентів складає: 1,9 процентів від суми позики, але не менше ніж 30 грн за перший день користування позикою; 1,9 процентів від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

У разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п. 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1 проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 1,9 процентів суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (п. 1.5.2 договору позики).

Того ж дня, тобто 26 червня 2017 року, ТОВ «Веллфін» перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 2 000 грн, натомість, останній у визначений договором строк не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними.

Станом на 27 липня 2020 року ТОВ «Веллфін» нарахувало заборгованість за договором позики у розмірі 86 457 грн, із яких 2 000 грн основний борг, 42 771 грн проценти, 41 686 грн прострочені проценти.

Щодо розгляду судом першої інстанції справи за відсутності відповідача

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

В силу ч. 2 ст. 211 ЦПК України учасники справи повідомляються про місце, дату і час судового засідання судом.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання встановлений ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 5, 6, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Із положень ч.ч. 1, 3, 4 ст. 130 ЦПК України слідує, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Як передбачено ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду, натомість, неповідомлення судом учасників справи про дату, час і місце судового засідання є порушенням їх права на справедливий суд.

Суд викликає учасника справи у судове засідання судовою повісткою про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена учаснику справи завчасно, тобто з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Судова повістка, адресована фізичній особі, вручається їй або повнолітнім членам її сім`ї під розписку за місцем їх проживання. За відсутності учасника справи або членів його сім`ї судова повістка негайно повертається до суду з поміткою про причини невручення. У такому разі днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання.

Неявка в судове засідання відповідача, якого було належним чином повідомлено про судовий розгляд, не є підставою для відкладення судового засідання. Суд вправі ухвалити заочне рішення за умови, що відповідач, який не з`явився в судове засідання, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Із довідки органу реєстрації місця проживання (а.с. 40) слідує, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу п. 2.2.2.3 договору позики та ст. 131 ЦПК України ОСОБА_1 не повідомив ТОВ «Веллфін» і суд про зміну свого місця проживання, а тому повістки про виклик надсилалися йому на останню відому судові адресу.

Ухвалою від 3 серпня 2020 року суд першої інстанції відкрив провадження у справі.

Справа призначалася до судового розгляду на 16 вересня, 20 жовтня, 10 грудня 2020 року та 5 лютого 2021 року.

ОСОБА_1 , який був повідомлений належним чином про призначення справи до судового розгляду на 16 вересня, 20 жовтня 2020 року та 5 лютого 2021 року, не з`явився в судове засідання.

13 січня 2021 року суд першої інстанції надіслав на адресу місця проживання ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення судову повістку про виклик у судове засідання на 5 лютого 2021 року. Це поштове відправлення було повернуто до суду з відміткою відділення зв`язку від 16 січня 2021 року про його невручення через відсутність адресата (а.с. 49-50).

За таких обставин суд першої інстанції правомірно розглянув справу за відсутності відповідача та ухвалив заочне рішення по суті спору.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про дату, час і місце судового засідання, не ґрунтується на законі.

Щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

а) щодо правовідносин сторін

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 3 ст. 11 Закону України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон №675-VIII), електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону №675-VIII пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Із положень ч. 6 ст. 11 Закону №675-VIII слідує, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Такий договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.

Сторони вправі укласти кредитний договір у електронній формі шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Цей договір скріплюється електронним підписом сторін і прирівнюється до письмового договору.

Зобов`язання має виконуватися належним чином, у тому числі відповідно до умов договору та вимог закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Веллфін» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі договір позики, за умовами якого ТОВ «Веллфін» перерахувало на банківський рахунок останнього 2 000 грн, однак, у встановлений договором строк ОСОБА_1 не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором позики, а тому з нього на користь ТОВ «Веллфін» слід стягнути заборгованість.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність укладення сторонами договору позики та передання грошових коштів за цим договором не відповідають фактичним обставинам справи.

б) щодо розміру заборгованості за кредитним договором

Застосовані норми права

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами договору позики сторони встановили строк кредитування до 26 липня 2017 року.

Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який ТОВ «Веллфін» обчислило станом на 27 липня 2020 року.

На час закінчення строку кредитування (26 липня 2017 року) розмір заборгованості за кредитним договором склав 3 140 грн, із яких 2 000 грн неповернутий кредит і 1 140 грн проценти (2000·1,9%·30).

Саме ця заборгованість має бути стягнута з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін».

в) щодо позовної давності

Застосовані норми права

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Позовна давність може бути застосована лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом першої інстанції рішення у справі.

Виключенням із цього правила може бути лише те, що відповідач не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. У такому випадку відповідач може заявити про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц).

Оскільки за умовами договору позики ОСОБА_1 повинен був повернути кредитні кошти і сплатити проценти за користування ними до 26 липня 2017 року, то позовна давність за вимогами позивача про стягнення заборгованості повинна обчислюватися з цієї дати.

ТОВ «Веллфін» пред`явило до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за договором позики 30 липня 2020 року (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті; а.с. 37), тобто після спливу позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України та п. 7.8 договору позики (26 липня 2020 року).

Водночас, ОСОБА_1 , який був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, не звертався до цього суду з заявою про застосування позовної давності, внаслідок чого така заява не може бути розглянута судом апеляційної інстанції.

В позові ТОВ «Веллфін» не може бути відмовлено з підстави спливу позовної давності.

Доводи апеляційної скарги з цього приводу не ґрунтуються на законі.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором позики, а тому з нього на користь ТОВ «Веллфін» слід стягнути заборгованість у розмірі 3 140 грн.

Не врахувавши всіх обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості за договором позики, а тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.

В решті висновки суду ґрунтуються на зібраних доказах, а ухвалене ним рішення відповідає вимогам закону.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ТОВ «Веллфін» заявлено з ціною 86 457 грн і задоволено на суму 3 140 грн,тобто на 3,63% (3140·100:86457).

Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» слід присудити судовий збір за подання позову у розмірі 76 грн 30 коп. (2102·3,63%).

У свою чергу, ТОВ «Веллфін» має відшкодувати ОСОБА_1 судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги у розмірі 3 476 грн 07 коп. ((454+3153)·96,37%).

Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ОСОБА_1 від сплати ТОВ «Веллфін» судового збору за подання позову та присудити з ТОВ «Веллфін» на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 399 грн 77 коп. (3476,07-76,30).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2021 року в частині розміру заборгованості за договором позики та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (місцезнаходження 03061, місто Київ, вулиця Героїв Севастополя, 48; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 39952398) 3 140 гривень заборгованості за договором позики.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (місцезнаходження 03061, місто Київ, вулиця Героїв Севастополя, 48; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 39952398) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 3 399 гривень 77 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Приступа Д.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27