ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/15/21 Номер провадження 22-ц/814/2219/21Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Гречка Є.В.

за участю представника відповідача (апелянта) Білоцерківець І.О.- адв. Луценко В.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року та на додаткове рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з даним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 20.09.1987 року між ним та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) /відповідач 1/ було зареєстровано шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_4 /відповідач 2/.

Вказує, що він працював на НГВУ «Полтаванафтогаз» і отримав квартиру, свідоцтво про право власності на яку було видано 01.08.1996 року, власниками якої, на праві спільної сумісної власності, зазначено сторін по справі.

01.06.1998 року шлюб між позивачем на відповідачем 1 було розірвано, після чого ОСОБА_2 поїхав працювати до іншої країни.

Зазначає, що зараз він працювати не може за станом здоров`я, та повернувшись до належної йому квартири, яка є його єдиним житлом, виявив, що замки вхідних дверей змінено, до квартири доступ для позивача відсутній, тому наразі він змушений проживати у своєї сестри.

З урахуванням наведеного прохав: зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні права позивача на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 до вказаної квартири (а.с.1-3).

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити перешкод у здійсненні права власності ОСОБА_2 щодо користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначено усунути перешкоди у користуванні житлом та вселено ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей та доступ до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року доповнено рішення Гадяцького районного суду від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору по 454 грн з кожного.

З вказаними основним та додатковим рішеннями місцевого суду не погодилась відповідач 2 - ОСОБА_4 .

Так, в поданій апеляційній скарзі на рішення суду від 15.07.2021 року відповідач 2, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів не було доведено факту дійсного порушення його прав, доказів зміни замків чи перешкоджання відповідачами доступу ОСОБА_2 до житла не надано.

Вважає, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів надати ключі позивачу від вхідних дверей та надати доступ до квартири.

Зазначає, що позивач з 1998 року припинив користуватися спірним житлом, не сплачував комунальні послуги, не утримував та не ремонтував житла, відтак втратив право користування ним, як члена сім`ї власника житла, при тому що доказів наявності у ОСОБА_2 права власності на частину квартири позивач не довів.

Окрім того, в апеляційній скарзі на додаткове рішення місцевого суду ОСОБА_1 , посилаючись на його винесення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, з ухваленням нового рішення у відповідній частині.

В обґрунтування доводів скарги вказує, що місцевим судом було безпідставно визначено до стягнення з відповідачів суму недоплаченого позивачем судового збору, оскільки сторона позивача вказувала на те, що судовий збір необхідно покласти саме на ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 доводи апеляційних скарг підтримав та прохав їх задовольнити.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника відповідача, приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, згідно даних витягу з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №9 від 19.06.2020 року, позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_8 20 вересня 1987 року зареєстрували шлюб, актовий запис №142 (а.с.8-9).

Судом установлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають спільну доньку - ОСОБА_4 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 01 серпня 1996 року, виданого відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз», квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_6 , ОСОБА_9 (а.с.9).

Згідно актового запису №106, складеного ВДРАЦС Гадяцького РУЮ Полтавської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 розірвали шлюб 01.06.1998 року (повторне Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.06.2020 року, а.с.10).

З довідки Сергіївської сільської ради від 31.01.2020 року №32 вбачається, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації в житловому будинку сестри ОСОБА_11 із серпня 2019 року по даний час за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.11).

Відповідно до актового запису №13, складеного ВРАЦС Гадяцького РУЮ (Свідоцтво про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_2 від 21.06.2004 року, а.с.49), даних Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №4 від 25.03.2014 року (а.с.46) та згідно актового запису №34, складеного Гадяцьким РВДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області (Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 від 27.04.2018 року, а.с.47), відповідач 2 - ОСОБА_9 змінила дівоче прізвище « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_4 ».

Згідно актового запису №148 в Книзі реєстрації актів про одруження ВРАГС Гадяцької РДА Полтавської області, ОСОБА_13 та ОСОБА_6 /відповідач 2/ одружились 17.09.1998 року, прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 », « ОСОБА_5 » (Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_4 , а.с.48).

За повідомленням Полтавського БТІ «Інвентаризатор» №5153 від 18.05.2021 року інформація про власників квартири АДРЕСА_4 , якими зазначено - ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 є актуальною на дату видачі Свідоцтва про право власності на житло від 01.08.1996р. (а.с.82).

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що ОСОБА_2 є співвласником спірного житла, доступ до якого у нього зараз обмежений діями відповідачів. При цьому, тривале не проживання позивача у квартирі не вказує на втрату ним права власності на неї, а тому за доведеності факту вчинення відповідачами перешкод ОСОБА_2 у здійсненні його права власності, таке право підлягає захисту у визначений судом спосіб, який буде найбільш ефективним.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою, п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

В силу статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Так, матеріалами справи установлено, що сторони по справі є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_4 .

Доказів того, що позивач ОСОБА_2 за період часу з 1996 року (дата набуття сторонами права власності на квартиру) до моменту розгляду даної справи, втратив своє право власності на частку у спірному майні, матеріали справи не містять та відповідачами не надано.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що доказів наявності у ОСОБА_2 права власності на частину квартири позивач не довів, колегія суддів до уваги не приймає з урахуванням відомостей, отриманих зі Свідоцтва про право власності на житло від 01 серпня 1996 року, виданого відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз» (а.с.9) та повідомленням Полтавського БТІ «Інвентаризатор» №5153 від 18.05.2021 року (а.с.82).

З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, прийшов до правильного висновку, що відповідачі перешкоджають позивачу у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, співвласником якого він є, чим порушуються права та законні інтереси ОСОБА_2 на вільне володіння власністю, тому його права, як співвласника житла, підлягають захисту шляхом його вселення у квартиру АДРЕСА_4 та зобов`язання надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей вказаної квартири і не чинити перешкод у користуванні зазначеним житлом.

Твердження апелянта про те, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів не було доведено факту дійсного порушення його прав, доказів зміни замків чи перешкоджання відповідачами доступу ОСОБА_2 до житла не надано, колегія суддів оцінює критично з урахуванням фактів та обставин, встановлених місцевим судом, з яких достеменно вбачається наявність порушення права позивача протиправними діями відповідачів. Окрім того, відповідач ОСОБА_1 як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі вказувала на відсутність у позивача прав на квартиру АДРЕСА_4 .

Доводи апелянта про те, що позивач з 1998 року припинив користуватися спірним житлом, не сплачував комунальні послуги, не утримував та не ремонтував житло, відтак, втратив право користування ним, суд також оцінює критично, оскільки ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника житла, а є його співвласником, при цьому право власності втрачається з підстав, визначених законом, до яких наведені апелянтом підстави не відносяться.

Посилання апелянта на те, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів надати ключі позивачу від вхідних дверей та надати доступ до квартири, суд апеляційної інстанції до уваги також не приймає, оскільки, як вірно було зазначено місцевим судом в оскаржуваному судовому рішенні, з метою ефективного захисту прав ОСОБА_2 наявні підстави для зобов`язання відповідачів надати позивачу ключі від вхідних дверей та доступ до квартири, зокрема, з урахуванням того, що дане питання було предметом обговорення в ході судового розгляду, впливає на предмет позову та не змінює підстав позову, при цьому буде сприяти ефективній реалізації виконання рішення суду.

Щодо оскарження додатково рішення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання , зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Також, згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Так, статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається зі змісту позову, у його прохальній частині ОСОБА_2 заявлялось дві вимоги немайнового характеру: усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою (перша вимога) та вселення у квартиру (друга вимога).

При цьому, матеріалами справи установлено, що при подачі позову ОСОБА_2 було сплачено лише 908 грн, тобто одна вимога залишилась неоплаченою судовим збором.

У позовній заяві ОСОБА_2 не прохав здійснити йому компенсацію понесених судових витрат на оплату судового збору у сумі 908грн., відтак, місцевим судом не було вчинено дій з покладення на відповідачів обов`язку відшкодування відповідних сум на користь позивача.

При цьому, оскільки при подачі позову, ОСОБА_2 залишилась неоплаченою судовим збором одна вимога, то з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, відповідні кошти підлягають стягненню з відповідачів на користь держави, у розмірі, вірно визначеному судом першої інстанції у додатковому рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовими рішеннями без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року та додаткове рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 16.12.2021 року.