ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/2246/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.

суддів Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Юськів І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко Ольги Вікторівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови нотаріуса, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

02 грудня 2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко Ольги Вікторівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. від 18.11.2019р. № 316/02-31 про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадкування за заповітом на все майно спадкодавця ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадкування на все спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після смерті матері позивача, ОСОБА_3 , яка на випадок своєї смерті склала заповіт, за змістом якого заповіла усе належне їй майно позивачеві. До спадкового майна належить кв. АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,097 га у садівничому товаристві «Озерне», розміщена на території Херсонської міської ради.

Спадкоємцями першої черги є позивач та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину. Позивач вважає, що за наявності заповіту лише він має право на спадкування вказаного спадкового майна. Крім того, рішеннями Херсонського міського суду Херсонської області від 19.08.2019р. та від 03.09. 2019р. ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її позовних вимог про визнання за нею права на обов`язкову частку у спадщині.

За таких обставин позивач в листопаді 2019р. звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадкування за заповітом на все спадкове майно, однак постановою приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. від 18.11.2019р. у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено з тих підстав, що право на обов`язкову частку у спадковому майні належить ОСОБА_2 , як непрацездатній за віком особі.

Незаконність вказаної постанови пов`язує з тим, що ОСОБА_2 із 2001 р. постійно проживає в Республіці Франція, є громадянкою цієї держави, перебуває у шлюбі, має постійну роботу і дохід. Згідно із законодавством Республіки Франції непрацездатність за віком настає із досягнення 62 років. Оскільки на час смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 виповнилось 57 років, і вона не досягла пенсійного віку, а також не підтвердила свій статус непрацездатної особи на час відкриття спадщини, а тому право на обов`язкову частку не має.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021р. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що на момент смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 виповнилося 57 років і вона має такий же обсяг правоздатності, як і громадяни України, отже є непрацездатною за віком. Оскільки спадкове нерухоме майно знаходиться на території України та підлягає державній реєстрації з урахуванням положень статей 38-40, 70-72 Закону України "Про міжнародне приватне право", і спадкування спірного спадкового майна регулюється правом України, тому ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її матері - ОСОБА_3 .

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. від 18.11.2019 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу частку спадкового майна, прийнята з дотриманням положень Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року з наступними змінами, а тому позовні вимоги про визнання незаконною та скасування вказаної постанови задоволенню не підлягають

Крім того, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині зобов`язання приватного нотаріуса вчинити нотаріальну дію щодо видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом також не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення його вимог, скільки суд не невірно застосував норми Закону України «Про міжнародне право». Так ст. 70,71 вказаного Закону встановлено, що спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання. Так, згідно ст. 16 та ст.17 наведеного Закону правовий статус громадянки Франції ОСОБА_2 має визначатись за правом Республіки Франція, а не законодавством України, тому остання має документально підтвердити факт непрацездатності на час відкриття спадщини, за правом тієї держави? громадянином якої вона є. Непрацездатність громадянина за віком у Республіці Франції настає із досягненням 62 років, тоді як на час відкриття спадщини ОСОБА_4 такого віку не досягла, що свідчить про відсутність у неї права на обов`язкову частку у спадщині.

Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині вирішення спору про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 , тому предметом апеляційного перегляду відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України є рішення суду в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, перевіривши законність судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлені такі обставини.

ОСОБА_3 є матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 11.04.1958 р. та серії НОМЕР_2 від 02.12.1967 р. (а.с.60, 71)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області вчинено актовий запис про смерть від 06.05.2015 року №623. (а.с.55)

Згідно заповіту, складеного 20.10.2009 року та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Шевченко Н.В., усе належне майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,0976 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Озерне» на території Херсонської міської ради, ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.67)

З матеріалів спадкової справи №3/2015, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається, що 15.05.2015 року ОСОБА_2 , а 19.10.2015 року ОСОБА_1 звернулися до приватного нотаріуса Семиженко О.В. із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 (а.с.54, 64)

10.10.2019 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині на спадкове майно, яке залишилося після смерті її матері ОСОБА_3 . (а.с.78)

11.10.2019 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині з тих підстав, що ОСОБА_2 не надано документів, які посвідчують право власності спадкодавця на майно, яке підлягає державній реєстрації. (а.с.96)

14.11.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу частку всього спадкового майна, без урахування обов`язкової частки у спадщині, на яку претендує донька померлої ОСОБА_2 . (а.с.101)

18.11.2019 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу частку майна.

Вказана постанова обґрунтована тим, що на день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» була непрацездатною за віком, тому у відповідності до ст. 1241 ЦК України вбачається її право спадкувати незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Вважаючи вказану постанову приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просив задовольнити його в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався ст. 40 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої право власності або інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано. Суд вважав, що оскільки на момент смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 виповнилося 57 років і вона має такий же обсяг правоздатності, як і громадяни України, отже є непрацездатною за віком, і спадкове нерухоме майно, знаходиться на території України та підлягає державній реєстрації, з урахуванням положень статей 38-40, 70-72 Закону України "Про міжнародне приватне право", спадкування спірного спадкового майна регулюється правом України, тому ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її матері ОСОБА_3 .

Проте апеляційний суд вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки до них суд дійшов внаслідок неправильного застосування положень Закону України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з частиною 1 статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Питання видачі свідоцтва про право на спадщину та винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії регулюються Законом України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.

Так, згідно п.3 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як видача свідоцтва про право на спадщину.

Процедура видачі свідоцтв про право на спадщину врегульована главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Згідно п.1.2 глави 10 розділу ІІ Порядку при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Пунктами 5.5, 5.6 глави 10 розділу ІІ Порядку передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.

Главою 13 розділу І Порядку передбачено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом.

Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У постанові про відмову зазначаються, серед іншого, причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Відмова у вчиненні нотаріальної дії оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. (глави 14 розділу І Порядку)

Аналогічні положення щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії та порядок їх оскарження передбачені ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат».

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови приватного нотаріуса Семиженко О.В. від 18.11.2019р. вих.№316/02-31, підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно спадкодавця став висновок нотаріуса про наявність у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 права на обов`язкову частку у спадковому майні померлої ОСОБА_3 .

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлений Законом України «Про міжнародне приватне право».

Цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом , як визначення застосовуваного права. (ст.2 Закону)

Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (ч.1 ст. 4 Закону)

З урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. (ст. 70 Закону)

Згідно ст.71 Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Враховуючи, що предметом спірних правовідносин є питання щодо спадкування нерухомого майна, розташованого на території України, після померлої ОСОБА_3 , яка також проживала на території України, тому застосуванню підлягають положення ЦК України, які врегульовують спадкові правовідносини.

Згідно приписів ч.1 ст. 1241 ЦК України повнолітні непрацездатні діти спадкодавця відносяться до переліку осіб, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Отже, однією з обставин, що має вирішальне значення для вирішення питання про наявність у особи права на обов`язкову частку у спадковому майні, є встановлення статусу такої особи, як непрацездатної.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Франції, тобто іноземним елементом у розумінні ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». (а.с.7)

Згідно ст. 8 цього Закону при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.

Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.

Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню. (ч.4 ст.4 Закону)

Згідно ч.1 ст. 98 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси відповідно до законодавства України, міжнародних договорів застосовують норми іноземного права.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про наявність у нотаріусів України повноважень застосовувати під час вчинення нотаріальних дій норм іноземного права, з метою встановлення їх змісту звертатися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучати експертів, а також брати до уваги подані учасниками спірних правовідносин документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави.

Натомість судом встановлено, що при визначенні статусу ОСОБА_2 , як непрацездатної особи, приватним нотаріусом Семиженко О.В. на підставі ст. 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосовано положення національного законодавства України, а саме ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та ст. 1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Проте, колегія суддів вважає помилковою вказану позицію відповідача, оскільки аналіз наведених вище положень ст. 70, 71 Закону України «Про міжнародне право» свідчить про можливість застосування положень національного законодавства виключно щодо процедури спадкування.

При цьому, наявність у іноземного елементу статусу непрацездатної особи не є елементом процедури спадкування, а стосується особистого статусу фізичної особи, набутого ним в межах інших правовідносин (соціальних, трудових тощо).

Колізійні норми щодо правового статусу фізичних осіб визначені розділом ІІ Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ч.1 ст. 16 цього Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Республіки Франція, тому при з`ясуванні питання щодо наявності у неї статусу непрацездатної особи підлягає застосуванню право держави, громадянкою якої вона є, тобто Республіки Франція, а не положення ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та ст. 1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як це помилково вважала відповідач.

Інших доказів щодо непрацездатності ОСОБА_2 на час відкриття спадщини матеріали справи не містять та на їх наявність інші учасники справи не посилались.

Оскільки при вирішенні питання щодо наявності підстав для вчинення нотаріальної дії шляхом видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину відповідачем було неправильно застосовано норми Закону України «Про прожитковий мінімум» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому висновок приватного нотаріуса Семиженко О.В. щодо наявності у ОСОБА_2 статусу непрацездатної особи на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_3 та, як наслідок, наявність у неї права на обов`язкову частку у спадковому майні, є передчасним. З огляду на викладене постанова приватного нотаріуса Семиженко О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.11.2019р. є незаконною та підлягає скасуванню.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.11.2019р. №316/02-31 слід скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цілу частку спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час звернення до суду із позовом) нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб`єктного складу осіб наведене у статті 50 Закону України «Про нотаріат».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зроблено висновок, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

Враховуючи, що предметом спору є правомірність постанови приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. № 316/02-31 від 18.11.2019р, яка є нотаріальним актом у розумінні наведених вище положень Закону України «Про нотаріат», і вказана постанова оскаржена особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, тому належним відповідачем у цій частині позовних вимог є нотаріус, який видав такий акт.

При цьому, питання щодо порушення будь-яких майнових (спадкових) прав позивача та їх захисту не було предметом дослідження у даній справі, а ОСОБА_2 в якості відповідача не залучалася.

Крім того, суд звертає увагу, що нотаріальні дії повинні вчинятися у суворій відповідності з встановленою законом компетенцією і порядком їх вчинення, наведеними вище у Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц викладено висновок, згідно якого суд не може зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії належать до його безпосередньої компетенції.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання приватного нотаріуса Семиженко О.В. видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, сплачений ОСОБА_1 до суду першої інстанції судовий збір в сумі 768,40 грн та сплачений до суду апеляційної інстанції в сумі 1152,60 грн підлягає частковому стягненню з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50%), що в сукупності становить 960,50 грн (768,40/2 + 1152,60/2).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.11.2019р. №316/02-31 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги у вказаній частині задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко Ольги Вікторівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.11.2019р. №316/02-31.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Семиженко Ольги Вікторівни на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору до суду першої та апеляційної інстанцій в сумі 960,50 грн (дев`ятсот шістдесят грн. 50 коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий ______________ Н.В.Орловська

Судді: ______________ О.В.Кутурланова

______________ В.В.Майданік