Ухвала

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 266/1454/17

провадження № 61-14984ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 липня 2021 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило: передати в управління банку нерухомість, щодо якої 06 грудня 2012 року у справі № 0541/4486/2012 винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору від 07 грудня 2007 року № 80/МК-07; зобов`язати ОСОБА_1 на період до реалізації предмета іпотеки або повного виконання умов кредитного договору від 07 грудня 2007 року № 80/МК-07 повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 07 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 80/МК-07, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 99 500 доларів США під 16 % річних, з кінцевим терміном повернення до 01 грудня 2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту та відсотків, у зв`язку з чим рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2012 року було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме - нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки. Посилаючись на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку», банк просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що передача іпотечного майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, підставою передачі такого майна в управління законодавець визначив як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна згідно з його цільовим призначенням та із зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону України, однак позивач не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку», тому підстав для задоволення його позову немає.

03 вересня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що 22 лютого 2016 року банк направляв відповідачу вимогу про добровільне звільнення від власних речей, вивільнення та передачу предмета іпотеки. В порушення вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» на вимогу банку про передачу в управління на період реалізації предмета іпотеки відповідач ухилився від добровільної передачі предмета іпотеки, що є необхідним для виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з відсутністю права доступу до предмета іпотеки, наявністю рішення суду про виселення, фактичної протидії виконанню рішення суду з боку іпотекодавця, недопуск потенційних покупців до предмета іпотеки для огляду найбільш прийнятним рішенням є передача предмета іпотеки банку в управління на період до реалізації. Суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 25 липня 2019 року у справі № 916/144/18, від 06 серпня 2019 року у справі № 916/145/18 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13 грудня 2019 року у справі № 916/15/18, про те, що чинним законодавством передбачено правову можливість передавати в управління майно, яке є предметом іпотеки, а в положеннях Закону України «Про іпотеку» не визначено обов`язку іпотекодавця отримувати згоду іпотекодержателя на укладення такого різновиду цивільно-правових угод як договору управління майном.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як встановлено судами з рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2012 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 травня 2013 року в частині звернення стягнення і визначення суми заборгованості, 07 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 80/МК-07. Виконання зобов`язань за даним договором було забезпечене іпотечним договором від 07 грудня 2007 року, згідно з яким предметом іпотеки є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 грудня 2007 року №80/МК-07, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , яка утворилася станом на 06 червня 2012 року в розмірі 154 925,84 доларів США і 179 371,35 грн, що складається із заборгованості за кредитом 94 536,15 доларів США, за процентами за користування кредитом - 60 389,69 доларів США, пені - 179 371,35 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . Реалізацію предмета іпотеки вирішено провести шляхом надання права ПАТ КБ «Приватбанк» продажу вказаної нежилої будівлі з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Листом від 17 лютого 2016 року № 30.1.0.0/2 ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення від власних речей, вивільнення та передачу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» в управління банку.

Договором іпотеки від 07 грудня 2007 року, укладеним між сторонами, не врегульовано питання передання іпотечного майна в управління банку відповідно до положень статті 34 Закону України «Про іпотеку».

Частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що за змістом статей 34, 39 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому така норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті. Для застосування вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).Отже, передача предмета іпотеки в управління не є обов`язковою, а відбувається в разі необхідності, а тому необхідність передачі предмета іпотеки в управління входить до предмета доказування в цій справі. Управління майном має здійснюватися відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 473/4462/14-ц (провадження № 61-22403св18), від 09 липня 2021 року у справі № 755/19064/18 (провадження № 61-15789св20).

При цьому суди попередніх інстанцій в цій справі вказали, що позивач не надав доказів того, що іпотечне майно використовується відповідачем не за призначенням та, що нею вчиняються дії, спрямовані на завдання шкоди спірному нерухомому майну. Також банк не навів будь-яких відомостей про те, в який спосіб він має намір отримати дохід від майна, на яке звернено стягнення за судовим рішенням.

Врахувавши вищенаведені правові висновки Верховного Суду, встановивши, що позивач не навів належного обґрунтування та не надав достатніх доказів на підтвердження своєї вимоги про передачу предмета іпотеки в його управління, не зазначив умов, на яких йому може бути передане спірне майно, а лише послався на статтю 34 Закону України «Про іпотеку», суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 25 липня 2019 року у справі № 916/144/18, від 06 серпня 2019 року у справі № 916/145/18 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13 грудня 2019 року у справі № 916/15/18, про те, що чинним законодавством передбачено правову можливість передавати в управління майно, яке є предметом іпотеки, а в положеннях Закону України «Про іпотеку» не визначено обов`язку іпотекодавця отримувати згоду іпотекодержателя на укладення такого різновиду цивільно-правових угод як договору управління майном, не заслуговують на увагу, так як висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду. Суди попередніх інстанцій в цій справі відмовили в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю належними і допустимими доказами тих обставини, на які банк посилався як на підставу своїх вимог, а не через відсутність згоди іпотекодержателя на укладення договору щодо управління майном.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи та оцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 липня 2021 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 липня 2021 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко