Провадження № 2/643/4990/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2021 м.Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Кононенко Т.О.,

за участі секретаря судових засідань Морозової О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Московського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Виклад позиції позивача:

06.08.2021 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з останнього на її користь заборгованість за договором позики від 15 червня 2020 року у загальній сумі 485 950 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень 06 копійок.

В обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики № 15/06/20-13 від 15.06.2020 року, предметом якого було передання у власність відповідача 142 839,00 грн., що за курсом в АТ КБ «Приват Банк», на день укладання договору, було еквівалентно 5310 доларів США. На підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів, останнім була надана розписка про отримання грошових коштів від 15.06.2020. Кінцевий термін повернення грошових коштів відповідачем, відповідно до договору 15.12.2020.

Згідно п. 10 Договору забезпеченням виконання відповідачем (позичальником) зобов`язань була передача в заставу рухомого майна автомобіля «Chrysler», модель 300С, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 ,2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12.06.2020 ТСЦ №6348.

Проте, ані 15 грудня 2020 року, ані в інший строк позичені гроші позивачу не були повернуті, на її вимоги виконати грошове зобов`язання відповідач ухилявся від виконання грошового зобов`язання та спілкування. Крім того, відповідач переховує предмет застави автомобіль «Chrysler», модель 300С.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі стягнути суму основного боргу у розмірі 142 838,00 гривень, інфляційні збитки - 10441,53 гривень, три процента річних від простроченої суми - 2711, 44 гривень, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 329 958,50 гривень, а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 4859,502 гривень, та витрати пов`язані з наданням професійної правової допомоги в розмірі 40297,50 гривень.

Процесуальні дії у справі

06.08.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кононенко Т.О.

09.08.2021 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 09.08.2021 року в справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику учасників справи.

Відповідач ОСОБА_2 заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов не надав.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

Відповідно до договору позики грошових коштів від 15 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого було передано відповідачу 142 839,00 грн., що за курсом в АТ КБ «Приват Банк», на день укладання договору, було еквівалентно 5310 доларів США.

Дану суму відповідач зобов`язалася повертати позивачу 15.12.2020 року ( а.с.14-15).

Крім того в забезпечення виконання відповідачем зобов`язань була передача в заставу рухомого майна автомобіля «Chrysler», модель 300С, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 ,2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12.06.2020 ТСЦ №6348.

У встановлений строк відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим відбулося порушення виконання умов договору позики. Також, відповідач переховує предмет застави автомобіль «Chrysler», модель 300С.

Факт передання позики підтверджується борговою розпискою, власноруч написаною відповідачем, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 , 142 839,00 гривень, які зобов`язалвся повернути до 15 грудня 2020 року.

Між тим, судом встановлено, що відповідач порушив умови виконання зобов`язання, передбачені договором позики грошових коштів від 15.06.2020 року.

Оцінка суду

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Зазначені обставини справи підтверджуються відповідними письмовими доказами, не спростовані відповідачем, а тому суд вважає їх доведеними.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається

У відповідності до ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 та 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Факт написання даної розписки відповідачем не заперечувався.

Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13) договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 1 cт. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до cт. 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами.

Згідно із положеннями ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

При цьому, статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ч. ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Окрім іншого, слід зауважити, що у своїй Постанові від 20.02.2019 по справі № 556/1721/17, Верховний суд зазначив, що наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми матеріального права та дослідивши наявний у матеріалах справи оригінал боргової розписки, суд приходить переконання, що між сторонами дійсно виникли правовідносини за договором позики, які регулються ст.ст. 1046 - 1053 ЦК України .

Окрім того, передбачене частиною другою статті 625ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Крім того, слід зазначити, що враховуючи норми ст.ст. 192, 524, 533, 1049 ЦК України, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Такий висновок суду також узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц.

Установивши, що свій обов`язок повернути борг позивачу відповідач не виконав, з відповідача підлягає стягненню, окрім основної суми боргу, також 3 % річних від простроченої суми та інфляційни витрати.

У частині другій статті 625ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Отже при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14 465 цс 18.

Отже вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 15.12.2020 по 02.08.2021 року в розмірі 2711,40 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується стягнення з відповідача індексу інфляції у розмірі 10441,53 грн., то слід зазначити наступе.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Розрахунок втрат від інфляції здійснено позивачем за загальний період з грудня 2020 року по червень 2021 року є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 329958,09 гривень, суд зазначає наступне.

Пунктом 8 договору позики від 15.06.2020 року встановлено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань за цим договором позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 15 червня 2020 року складає 142839,00 гривень, а тому саме на цю суму нараховується пеня в розмірі 1% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення пені за період з 15 грудня 2020 року по 02 серпня 2021 року. Отже, сума пені за договором позики від 15 червня 2020 року за період з 15 грудня 2020 року по 02 серпня 2021 року, виходячи із суми основного боргу, складає 329958,09 гривень.

Разом тим, згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Частиною другою статті 616 ЦК України визначено, що суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення.

Враховуючи, що заборгованість за договором позики складає 142 839,00 гривень, а розмір пені становить 329958,09 гривень, що значно перевищує розмір збитків кредитора, з огляду на те, що позивач не вжив заходів щодо зменшення розміру пені, звернувшись до суду лише після спливу 311 днів, суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до розміру основного зобов`язання та відсотків, тобто до 142 839,00 гривень, що відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, а саме - справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності.

Такий висновок суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 липня 2020 року, провадження №61-39194св18.

Згідно зі ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи, та встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (статті 77-80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

З урахуванням викладеного, суд оцінюючи надані сторонами докази в сукупності та в їх взаємозв`язку, дійшов висновку, що між сторонами дійсно існували правові відносини опосередковані договором позики на умовах, наведених позивачем. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_2 виникло перед ОСОБА_1 , та станом на час звернення до суду з позовом не виконане.

З урахування викладеного, суд задовольняє частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики від 15 червня 2020 року в загальному розмірі 298 830,97 гривень, з яких: 142 839, 00 гривень тіло боргу; 10441,53 гривень інфляційні збитки; 2711,44 гривень 3% річних від простроченої суми; 142839,00 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат пов`язаних з наданням правової допомоги в розмірі 40297,50 гривень, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 15.09.2020 року, попередній розрахунок вартості послуг від 19.09.2021 року, ордер серії АХ № 1060291 про наждання правничої допомоги ОСОБА_1 , адвокатом Гупал Романом Миколайовичем, свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю, акт наданих послуг від 02.058.2021 року, рахунок фактура від 02..08.2021 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 сплатила на ім`я адвоката Гупал Романа Миколайовича гонорар в загальному розмірі 8400,00 гривень. Інщі докази які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно понісла витрати на правничу допомогу на загальну суму 40297,50 гривень, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд стягує з відповідача витрати на професійну (правничу) допомогу у в розмірі 8400,00 грн.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2988,30 гривень.

На підставі викладеного та керуючись статтями2,12,13,81,141,258,259,265,280-282,289,354 ЦПК України, суд

ухвалив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в загальному розмірі 298830 (двісті дев`яносто вісім тисяч вісімсот тридцять) гривень 97 копійок з яких: сума основного боргу в розмірі 142 839 (сто сорок дві тисячі вісімсот тридцять дев`ять) гривень 00 копійок, інфляційні збитки в розмірі 10441 (десять тисяч чотириста сорок одна) гривень 53 копійки; 3% річних від простроченої суми в розмірі 2711 (дві тисячі сімсот одинадцять) 44 копійок; пеня за несовєчасне виконання зобов`язань в розмірі 142 839 (сто сорок дві тисячі вісімсот тридцять дев`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2988 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну ( правничу допомогу) в сумі 8400 (вісім тисяч чотириста ) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи - в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони та учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_5 .

Суддя Т.О. Кононенко