РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року м. Мукачево Справа 303/5790/21

2/303/1651/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

до відповідачів: (1) товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»;

(2) приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Перести Я.О.;

(3) ОСОБА_3 ;

про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про:

1. Визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, укладеного 18.06.2021 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в особі Гички Богдана Івановича та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Переста Яною Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за №1221 (надалі Договір купівлі-продажу).

2. Скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , на нерухоме майно домоволодіння з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 58851025 від 18.06.2021.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що продаж спірного нерухомого майна здійснено представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» без підтвердження повноважень, а також будь-якого погодження з позивачем як з іпотекодавцем, з порушенням переважного права позивача на придбання предмета іпотеки, неповідомлення іпотекодавця про намір укладання такого договору. Крім того, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладання такого договору купівлі-продажу здійснено під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У поданому суду відзиві на позов уповноважений представник відповідача (1) (а.с. 94-98) в задоволенні позову просив відмовити, оскільки продаж предмету іпотеки відбувся з дотриманням приписів статті 38 Закону України «Про іпотеку». Позивач не висловила наміру придбати предмет іпотеки. Крім того, наголошує на тому, що у спірному об`єкті нерухомості (предметі іпотеки) позивач та члени її сім`ї не проживали, що підтверджується в ряді документів, складених позивачкою. Також зазначає, що ОСОБА_1 до укладання спірного Договору купівлі-продажу володіла на праві власності ще двома будинками. Повноваження представника ТОВ «ОТП Факторинг України» підтверджені належним чином посвідченою довіреністю.

Від відповідача (3) також надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 60-65), згідно з яким у задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки на момент вчинення оспорюваного Договору купівлі-продажу дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого к забезпечення кредитів в іноземній валюті» на предмет іпотеки не поширювалася, так як предмет іпотеки не був єдиним житлом позивача та не використовувався останньою як постійне житло. Крім того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» неодноразово надсилалося повідомлення про намір укласти Договір купівлі-продажу. Також зазначає, що наявність інших арештів на спірне майно не є перешкодою для укладання договору на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача (3) (а.с. 78-81), у відповідності до якої представник позивача зазначає, що інший об`єкт нерухомості, який належав позивачу на праві власності було відчужено останньою 05.06.2006. Крім того, наголошує на тому, що ОСОБА_4 не мав повноважень на вчинення дій щодо укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідач (2) відзив на позовну заяву не подала.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності умов для визнання оспорюваного правочину недійсними та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

17 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір № ML-800/019/2007 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у кредит кошти у розмірі 67400 доларів США, строком до 17.04.2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 19.04.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № РML-800/019/2007 (надалі Іпотечний договір) на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Предмет іпотеки).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2010 року звернуто стягнення на Предмет іпотеки, шляхом надання права АТ «ОТП Банк» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; звільнено з-під арешту та знято заборону на відчуження Предмету іпотеки.

Рішення суду набуло законної сили 23.03.2010.

26 листопада 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до даного Договору (а.с. 26-28).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 березня 2019 року, присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-800/019/2007 від 17.04.2007 року у розмірі 2 340 476 (два мільйони триста сорок тисяч чотириста сімдесят шість) гривень 54 копійки.

Вказане рішення набуло законної сили 05.04.2019.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо укладання між сторонами Кредитного договору, договорів поруки, Іпотечного договору та неповернення позивачем коштів за Кредитним договором, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.

В свою чергу 18 червня 2021 року між відповідачем (1) (надалі - Продавець) та відповідачем (3) (надалі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майно (а.с. 29-31), згідно з яким Продавець продав, а Покупець купив домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Право продажу нерухомого майна виникло у Продавця у зв`язку з порушенням власником умов Кредитного договору на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна від 16.07.2021 №266103509 вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 .

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Передаючи на розгляд суду вказаний позов позивач як на підставу для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу посилається на обставини щодо укладання договору особою, яка не мала права на вчинення таких дій, неповідомлення відповідачем (1) про намір продати предмет іпотеки, а також продаж Предмета іпотеки під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, за наслідками судового розгляду справи встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 19.04.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (Предмет іпотеки).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2010 року звернуто стягнення на Предмет іпотеки шляхом надання права АТ «ОТП Банк» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; звільнено з-під арешту та знято заборону на відчуження Предмету іпотеки.

Рішення суду набуло законної сили 23.03.2010.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні справи слід констатувати, що згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна).

Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

Згідно з частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Відповідач (1) на підставі рішення суду від 11 березня 2010 року отримав право на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку.

18 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в особі Гички Богдана Івановича, що діє на підставі довіреності від 5 травня 2021 року, зареєстрованої в реєстрі за №242 та ОСОБА_3 , відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» було укладено оспорюваний за предметом позову Договір купівлі-продажу.

З доданої до матеріалів справи копії довіреності від 5 травня 2021 року, зареєстрованої в реєстрі за №242 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» уповноважило Гичку Богдана Івановича бути представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в тому числі, у відносинах з фізичними та юридичними особами та надало право на підписання серед іншого договорів купівлі-продажу предмету іпотеки на виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечними договорами, права вимоги за якими належить ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 мав належними чином підтверджені повноваження на підписання від імені відповідача (1) оспорюваного за предметом позову Договору купівлі-продажу.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача щодо ненадіслання відповідачем (1) письмового повідомлення про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України "Про іпотеку", і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

15.04.2021 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслав ОСОБА_1 письмове повідомлення (а.с. 102) про усунення порушень щодо виконання зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Також вказана вимога містить повідомлення про укладання Договору відступлення.

З даних копії конверту (а.с. 103) вбачається, що вищевказане повідомлення не вручено у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Факт надіслання такої вимоги підтверджується поштовими квитанціями, копії яких було долучено до матеріалів справи (а.с. 102, зворот).

Аналогічне за змістом повідомлення було надіслано ОСОБА_1 17.05.2021 (а.с. 104, 105, 106).

Позивач стверджує, що вона не тільки не отримувала повідомлення, але й те, що таке їй не було надіслано.

З повідомлень вбачається, що такі надіслано ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 та на адресу: АДРЕСА_2 .

Адреса ( АДРЕСА_1 ) зазначена позивачем при укладанні Кредитного договору.

Тобто, повідомлення-вимога надіслана позивачу на адресу, яку нею зазначена як адреса проживання/реєстрації в договорі.

При цьому, позивачем доказів повідомлення іпотекодержателя про зміну адреси проживання, про необхідність надіслання поштової кореспонденції на будь-яку іншу адресу, ніж ту, що зазначена в договорі, суду не надано.

Таким чином, твердження позивача про те, що їй не була надіслана вимога про усунення порушень не відповідають обставинам справи, а тому є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Крім того, за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України "Про іпотеку" обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.

Схожі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 643/8134/16-ц (провадження № 61-224св17) та від 20 листопада 2019 року у справі № 345/2217/17 (провадження № 61-9606св19) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17.

Таким чином, навіть неналежне повідомлення іпотекодавця про намір іпотекодержателя вчинити правочин щодо предмета іпотеки, за умови направлення вимоги не є підставою для визнання недійсними Договорів купівлі-продажу від 18 червня 2021 року, укладеного між відповідачем (1) та відповідачем (3).

Щодо доводів позивача про поширення на час укладання Договору купівлі-продажу дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вищевказаний Закон № 1304-VII втратив чинність 23.10.2021, однак діяв на момент укладання спірного Договору купівлі-продажу.

Разом з тим, однією з умов, за якої нерухоме майно не може бути примусово стягнуте, є умова використання житла для постійного проживання.

У Законі № 1304-VII відсутнє чітке розмежування, за якого можливо визначити, чи використовує громадянин заставлене майно як постійне місце проживання, тому надаючи правову оцінку спірній ситуації суд виходить з наступного.

Згідно із частинами першою, шостою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

За змістом положень статті 29 Цивільного кодексу України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання.

За твердженнями, ОСОБА_1 остання використовує Предмет іпотеки для постійного проживання.

Разом з тим, з даних копії конвертів (а.с. 103, 106) вбачається, що повідомлення не були вручені ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 по причині: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Крім того, зі змісту заяв, адресованих ОСОБА_1 приватному виконавцю від 11.09.2020, 29.09.2020, скарги на дії приватного виконавця (а.с. 109) вбачається, що ОСОБА_1 стверджує, що не проживає на території Закарпатської області та зазначає як адресу проживання: АДРЕСА_3 .

З наведеного випливає, що спірне домоволодіння не використовується ОСОБА_1 як постійне місце її проживання.

При цьому позивачем та їх представниками не надано суду належних та допустимих доказів використання домоволодіння для постійого проживання.

Отже, на спірне Домоволодіння не поширюється дія Закону № 1304-VII.

Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання недійсним Договору купівлі-продажу задоволенню не підлягає.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору відступлення та договору купівлі-продажу нерухомого майна не підлягають задоволенню також і вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на Предмет іпотеки.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, у постанові Верховного Судe від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18 міститься правова позиціz відносного того, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14-ц суд Верховний Суд зробив висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не нотаріус чи нотаріальна контора.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18).

Таким чином, приватний нотаріус Переста Я.О. є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову по відношенню до такого відповідача.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 1816,00 гривень (а.с. 8, 9) гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ).

Відповідачі: (1) товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (04080 м.Київ, вул. Фізкультурна, 28Д, );

(2) приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О (м.Мукачево, вул. Пушкіна, 10/5);

(3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя В.В. Кость