Номер провадження: 22-ц/813/8737/21
Номер справи місцевого суду: 947/5790/21
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Комлевої О.С., Цюри Т.В.,

розглянула у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тітаренко Ольга Сергіївна

-про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА

В провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тітаренко Ольга Сергіївна, про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що на момент складення заповіту його батько - ОСОБА_3 тяжко хворів онкологічним та психічним захворюванням, а тому не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

29.03.2021 року до суду першої інстанції надійшла заява від позивача в якій він просить витребувати з КНП «Міської клінічної лікарні № 10 «Одеської міської ради урологічне відділення історію хвороби № 8692 від 26.09.2019 року відносно його батька щодо підтвердження його стану здоров`я.

Одночасно до суду першої інстанції надійшла заява позивача про витребування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. копію спадкової справи № 46/2020 від 27.08.2020 року, завірену належним чином, яка відкрита після смерті батька- ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду від 30.03.2021 року зазначену заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів їх витребування подану до суду 29.03.2021 року за вх.№ ЕП-4105/21 в рамках цивільної справи № 947/5790/21-повернуто ОСОБА_1 .

Повертаючи заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом витребування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. копію спадкової справи № 46/2020 від 27.08.2020 року районний суд виходив з вимог ч.4 ст. 117 ЦПК України посилаючись на те, що заявником не надано доказів на підтвердження сплати судового збору в сумі 454 грн., за подання заяви про забезпечення доказів

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом їх витребування подану до суду 29.03.2021 року за вх. №16608/21 в рамках цивільної справи №947/5790/21 повернуто ОСОБА_1 .

Повертаючи заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом витребування з КНП «Міської клінічної лікарні № 10 «Одеської міської ради урологічне відділення історію хвороби № 8692 від 26.09.2019 року районний суд виходив з вимог ч.4 ст.117 ЦПК України посилаючись на те, що заявником не надано доказів на підтвердження сплати удового збору в сумі 454 грн., за подання заяви про забезпечення доказів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.5 ст.258 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За правилом п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам судові рішення суду першої інстанції відповідає не у повному обсязі.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підстави та порядок забезпечення доказів визначені ст. 116 ЦПК України. Відповідно до частин першої та другої цієї статті суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, які визначені судом.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу (ч. 4 ст. 116 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 5, 6 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів, зазначається: обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Забезпечення доказів це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як докази при розгляді та вирішенні цивільних справ у суді. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.

За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви (ч. 5 ст. 118 ЦПК України).

Для вирішення питання про забезпечення доказів, зокрема, і до подання позовної заяви, слід враховувати положення статті 116 ЦПК України, а саме те, що така процесуальна дія може бути вчинена судом, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. В інших випадках витребування доказів можливе у разі неможливості учасника самостійно надати докази, однак на іншій процесуальній стадії, а саме після відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 ст.84 ЦПК учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Процес доказування та докази, які надаються в обґрунтування позиції сторін, використовуються сторонами для того, щоб довести свою правоту в конфліктних правовідносинах і захистити чи відновити свої права. І саме, від якості та повноти, поданих доказів, залежить майбутня позиція суду у вирішенні цього конфлікту між сторонами і прийняття мотивованого рішення.

Аналізуючи наведені положення ЦПК України у зіставленні з вимогами позивача, апеляційний суд вважає, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18, від 11 березня 2020 року у справі № 9901/608/19.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову є визнання заповіту недійсним.

У поданих позивачем заяв, від 29.03.2021 року за № УП-4105/21 та від 29.03.2021 року № 16608/21 ОСОБА_1 просить витребувати історію хвороби батька для встановлення його стану здоров`я та спадкову справу для з`ясування кола спадкоємців померлого батька, оскільки у нього виникають труднощі( ст.84 ЦПК України)..

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у розмірах, які залежать від найменування документа і дії, за яку справляється судовий збір, та платника судового збору.

Так, зазначеним Законом визначено ставки судового збору за подання заяви про забезпечення доказів відповідно при зверненні до суду загальної юрисдикції та до адміністративного суду.

Водночас, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" не передбачена сплата судового збору за подання до суду заяви як про витребування так і забезпечення доказів.

Отже, в даному випадку має місце юридична колізія, з якої випливає протиріччя правовим актам.

У справі "Новік проти України" (заява N 48068/06, рішення від 18.12.2008) Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Враховуючи викладене, встановивши, що в даному випадку виникла юридична колізія, оскільки ЦПК України встановлює порядок, за яким при поданні заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, а водночас Законом України "Про судовий збір" не передбачено сплату судового збору за подання до цивільного суду заяви про витребування (забезпечення) доказів, апеляційний суд, враховуючи принцип правової визначеності (певності) та практику Європейського Суду з прав людини, дійшов вірного висновку, що в даному випадку суд має тлумачити норму на користь позивача, адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки.

За правилами частини1 ст.116 ЦК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але і дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

У рішенні від 09.03.2011 у справі "Буланов та Купчик проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав і обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але і отримати "вирішення" спору судом.

На думку колегії Одеського апеляційного суду , в контексті положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, у даній справі дотриманню принципу доступу до правосуддя має бути надано пріоритет застосування в порівнянні з недоліками, на які вказав суд першої інстанції, при поверненні позивачу заяви про витребування доказів, що впливає на оцінку судового рішення..

У даному випадку, як вбачається із змісту прийнятого судового рішення, дійшовши висновку про повернення позивачу заяви про витребування доказів з підстав відсутності сплати судового збор , суд першої інстанції не дослідив.

Згідно зі ст. ст. 10,11 12 ЦПК України правосуддя у цивільному суді здійснюється на засадах рівності всіх фізичних та юридичних осіб перед законом і судом, змагальності сторін та відповідно до принципу пропорційності.

У порушення наведених норм процесуального законодавства, суд першої інстанції не звернув уваги та не надав жодної оцінки аргументам позивача про те, що заява про витебування зазначених доказів необхідно йому підтвердження заявлених позовних вимог щодо стану здоров`я спадкодавця та з`ясування спадкоємців після його смерті.

Встановивши зазначені порушення, з огляду на межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвали суду першої інстанції підлягають скасуванню, і направленням справи для продовження до суду першої інстанції у відповідності до вимог ст.379 ч. п.4 ЦПК України.

Керуючись ст. 367,368,374,379,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року про повернення заяви про забезпечення доказів їх витребування подану до суду 29.03.2021 року за вх. № ЕП-4105/21 скасувати, і направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2021 року про повернення заяви про забезпечення доказів їх витребування подану до суду до суду 29.03.2021 року за вх. №16608/21, і направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді О.С.Комлева

-

Т.В.Цюра