КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/6857/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/5610/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

16 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, де просив стягнути з держави через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, за рахунок коштів з державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 12 лютого 2019 року інспектором роти № 1 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Буденним О.В. винесено відносно позивача постанову серії НК № 367778 про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( далі - КУпАП ) по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

28 лютого 2019 року постанову серії НК № 367778, винесену 12.02.2019 інспектором роти № 1 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Буденним О.В., було оскаржено до Дарницького районного суду м. Києва.

15 липня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено в частині позовних вимог до Буденного О.В. та скасовано постанову серії НК № 367778 про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а провадження у справі закрито.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу інспектора роти № 1 батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Буденного О.В залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року - без змін.

При цьому, скасовану постанову серії НК № 367778 було направлено до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, та 09 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження ( ВП № 59691746 ).

Протиправними діями Буденного О.В. було обмежено права позивача на користування майном, оскільки в рамках зазначеного вище виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника.

Унаслідок цих дій було принижено його честь, гідність, завдано фізичних страждань, порушено нормальні життєві стосунки.

Моральну шкоду, заподіяну незаконними діями зазначених осіб, він оцінює в 25 000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що 12 лютого 2019 року інспектором роти №1 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Буденним О.В. відносно позивача винесено постанову серії НК №367778 про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

15 липня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії НК №367778 від 12 лютого 2019 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а справу закрито.

При цьому, 09 вересня 2019 року Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ( ВП №59691747 ), в рамках якого було винесено постанову про арешт майна боржника.

Згідно з ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із положень ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України, де зазначено, що шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим, при вирішенні цієї справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди.

В той же час, в силу вимог ст.12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен подати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди та її розмір, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Отже, суд першої інстанції вважав доведеним, що відносно позивача мало місце незаконне провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, за результатами якого на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що цей факт встановлений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2020 року, тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах розгляду цієї цивільної справи, яка фактично стосується цивільно-правових наслідків незаконних дій.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що спричинена в цьому випадку позивачу моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст.1174 ЦК України, а не на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, зазначені норми права встановлюють спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими особами. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди - посадові чи службові особи органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди зокрема, внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

За відсутності цих підстав в силу вимог ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами ( ст.1173, 1174 ЦК України ).

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, відповідно до ст. 23 ЦК України врахував характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. Зокрема, що відносно позивача мало місце неправомірне здійснення адміністративного провадження та накладання адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного органу, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав.

З дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності 12.02.2019, і до дня ухвалення судом рішення про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - 15 липня 2019 року та постанови апеляційною інстанцією - 22 серпня 2019 року пройшло 6 місяців.

Розмір моральної шкоди визначався місцевим судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством з урахуванням глибини страждань позивача, з урахуванням того, наскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки, які зусилля ним були застосовані для відновлення цих зв`язків та для організації свого життя, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 25 000,00 грн підлягають частковому задоволенню.

Отже, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, місцевий суд прийшов до висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

При цьому, апелянт просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі ( а.с. 62-70 ).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 12 лютого 2019 року інспектором роти № 1 БПП в м. Бориспіль Буденним О.В. відносно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії НК № 367778 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

15 липня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії НК № 367778 від 12.02.2019 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, справу закрито ( а.с. 7-8 ).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року залишено без змін ( а.с. 9-10 ).

При цьому, 09 вересня 2019 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Єрмаковою О.А. за ВП № 59691746 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови НК № 367778, виданої 12.02.2019, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 510 грн ( а.с. 11 ).

Крім того, 09 вересня 2019 року вказаним вище державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , ВП № 59691746 ( а.с. 12 ).

22 жовтня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із скасуванням рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 19 року постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серія НК № 367778 від 12.02.2019 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП ( а.с. 13-15 ).

Посилаючись на порушення своїх немайнових прав, положення чинного законодавства, позивач звернувся до суду з названим позовом за яким 07 грудня 2020 року ухвалено судове рішення, яке оскаржено відповідачем ( а.с. 1-4, а.с. 53-55, 62-70 ).

При вирішенні заявлених апеляційних вимог суд другої інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади ) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За положеннями п. 4 ст. 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду ( крім ухвали суду про призначення нового розгляду ) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади ) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Відповідно до положень п. 5 ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються ( повертаються ), зокрема, моральна шкода.

Згідно ч. 1 ст. 4 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи ( посади ), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

За ч.ч. 5, 6 цієї ж статті Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п.п. 5.6, 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, як правильно зазначено місцевим судом, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами ( статті 1173, 1174 ЦК України ).

Відповідно до п. 5.10. названої постанови, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Як встановлено апеляційним судом, позивачем не доведена наявність зазначених умов належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами згідно положень ст.ст. 77-81 ЦПК України.

При цьому, позивач не звільнений від обов`язку доказування заподіяння йому моральної шкоди відповідачем по справі відповідно до положень ст. 82 ЦПК України.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, рішення місцевого суду ухвалено з порушеннями норм матеріального і процесуального права, а відтак, підлягає скасуванню відповідності до положень ст. 376 ЦПК України.

При цьому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, зокрема, ст. 19, 56, 85, 92, 95, 96 Конституції України, ст. 11, 23, 170, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст. 21, 23 Бюджетного кодексу України, ст. 76, 77, 81 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», з точки зору суду другої інстанції, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції, а тому є правовою підставою для скасування ухваленого по справі рішення.

Необхідно зазначити і те, що надані позивачем та досліджені судом докази на підтвердження заявлених позовних вимог, з точки зору суду другої інстанції, не є належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, які підтверджують заявлені позовні вимоги, оскільки не свідчать про страждання позивача внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що є обов`язковою умовою відшкодування шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1 261,20 ( 2 102 х 0,4 х 150 : 100 ) грн ( а.с. 91 ) у відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.5,10-13,77-82, 263,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області задовольнити. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити по справі нове про залишення без задоволення заявлених вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області судовий збір у розмірі 1 261,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Л.П. Сушко