ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6381/21 Справа № 182/6042/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/6042/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство "Європейський страховий союз",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" (надалі ПрАТ «Європейський страховий союз») про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 26 квітня 2017 року, о 08 год. 05 хв., в м.Нікополі, при проїзді нерівнозначного, нерегульованого перехрестя вул.Трубників Шульгіна, водій ОСОБА_2 керував автомобілем «Део Нубіра», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі, не помітив автомобіль «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та виконував поворот ліворуч на вул.Шульгіна і допустив з ним зіткнення.

Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, постраждалих немає.

Даний факт підтверджується постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі 182/2243/17 від 10 травня 2017 року, відповідно до якої винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_2 , водія автомобіля марки «Део Нубіра», номер державної реєстрації НОМЕР_1 , а саме: визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, та на нього накладено штраф у розмірі 340 гривень.

Позивачеві ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 , в якому, внаслідок зазначеного ДТП, були пошкоджені наступні деталі автомобіля «Фольксвагеп Пассат», що підлягають заміні: двері передні та задні з лівої сторони; накладки дверей з лівої сторони; дверний шарнір та деталі, які підлягають ремонту, боковина ліва, задня колісна арка ліва, В-стояк лівий; а також деталі, які підлягають фарбуванню: диск задній лівий; облицювання заднього бампера.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів серії АК №3951328. При цьому, позивач вказує, що він неодноразово звертався до страхової компанії, надавши всі необхідні для цього документи, з вимогою про виплату страхового відшкодування, однак, йому в усному порядку повідомили та пообіцяли якнайшвидше врегулювати ситуацію. Проте, на протязі тривалого часу відшкодування здійснено не було. У серпні 2017 року він надіслав до ПрАТ «Європейський страховий союз» письмову претензію щодо сплати страхового відшкодування, однак, на вказану претензію страхова компанія відповіді не надала та жодних виплат так проведено і не було.

Позивач вказує, що вартість відновлювального ремонту, без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових, підтверджено звітом № 6317 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ від 27 липня 2017 року та становить 70 318 грн. 68 коп.

На підставі викладеного, вважає, що відповідачі зобов`язані відшкодувати йому суму вартості відновлювального ремонту автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 , без урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, в розмірі 70 318 грн. 68 коп.

Крім того, просить суд стягнути на свою користь витрати на оплату здійснення авто-товарознавчого дослідження, що підтверджуються квитанцією на суму 1 500 грн. 00 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шашликов Д.Г., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне дослідження доказів, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не витребував від відповідача ПрАТ «Європейський страховий союз» відомості щодо звернення позивача за страховим відшкодування, розглянувши справу за відсутності вказаного відповідача, чим допустив неповноту судового розгляду.

Позивач вважає, що суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про вину відповідача ОСОБА_2 у настанні ДТП та пошкодженні автомобіля позивача, безпідставно не прийняв, як належний та допустимий доказ, звіт №6317 про оцінку вартості матеріального збитку та не стягнув ці кошти із винної особи та страховика. Наголошує на тому, що експерт оглядав його автомобіль, пошкоджений внаслідок ДТП, яке відбулося 26.04.2017 року.

При цьому, саме відповідачі не виконали свій обов`язок щодо огляду пошкодженого транспортного засобу, у встановлені Законом строки, а тому позивач звільняється від обов`язку збереження пошкодженого майна у такому стані, в якому воно знаходилось після дорожньо-транспортної пригоди.

Не погоджується позивач й з висновком суду першої інстанції про те, що ним не виконано обов`язок щодо повідомлення та звернення до страхової компанії, оскільки обов`язок повідомлення про ДТП покладено саме на ОСОБА_2 як на водія транспортного засобу, причетного до ДТП., а позивач свій обов`язок щодо звернення до страхової компанії виконав, однак ПрАТ «Європейський страховий союз» ухилилося від виплати страхового відшкодування та взагалі на звернення позивача не відреагувало.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 квітня 2017 року, о 08 год. 05 хв., в м.Нікополі при проїзді нерівнозначного, нерегульованого перехрестя вул.Трубників Шульгіна, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Део Нубіра», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по другорядній дорозі, не помітив автомобіль «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та виконував поворот ліворуч на вул.Шульгіна і допустив зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, постраждалих немає.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/2243/17 від 10 травня 2017 року винним у скоєнні ДТП визнано водія автомобіля марки «Део Нубіра» (номер державної реєстрації НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 , а саме: визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, та на нього накладено штраф у розмірі 340 грн. 00 коп. (а.с.9).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність винного ДТП ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "Європейський страховий союз" за полісом № АК/3951328 від 23 березня 2017 року з лімітом відповідальності в 100 000 грн. 00 коп. (а.с.53).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «Євпропейський страховий союз», уклавши договір страхування цивільно - правової відповідальності з власником автомобіля «Део Нубіра», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , взяла на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, однак, позивачем ОСОБА_1 були порушені вимоги закону щодо повідомлення про страховий випадок та звернення за страховим відшкодуванням, у зв`язку з чим позовні вимоги до ПрАТ «Євпропейський страховий союз» не можуть бути задоволені. При цьому, суд дійшов висновку й про те, що відшкодування заявлених позивачем витрат не може бути покладено й на відповідача ОСОБА_2 , оскільки фактично існує спір між позивачем та страхувальником відповідальності автомобіля, на якому ОСОБА_2 вчинив ДТП, щодо механізму визначення розміру страхового відшкодування.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, у наведеній частині, не відповідає з огляду на наступне.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/2243/17 від 10 травня 2017 року, яка набрала законної сили, винним у скоєнні ДТП визнано водія автомобіля марки «Део Нубіра» (номер державної реєстрації НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 , а саме: визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, та на нього накладено штраф у розмірі 340 грн. 00 коп. (а.с.9). Цією постановою встановлено, що 26 квітня 2017 року, о 08 год. 05 хв., в м.Нікополі при проїзді нерівнозначного, нерегульованого перехрестя вул.Трубників Шульгіна, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Део Нубіра», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по другорядній дорозі, не помітив автомобіль «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та виконував поворот ліворуч на вул.Шульгіна і допустив зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 , у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 , що сторонами не оспорюється.

Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням належного йому майна, за рахунок винної особи ОСОБА_2 .

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, зазначений строк є присічним і поновленню не підлягає.

Можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст. 37 Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому, саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

У контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не оспорюється у суді апеляційної інстанції, цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «Део Нубіра» (номер державної реєстрації НОМЕР_1 ) була застрахована у ПрАТ "Європейський страховий союз" за полісом № АК/3951328 від 23 березня 2017 року з лімітом відповідальності в 100 000 грн. 00 коп. (а.с.53).

22 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ "Європейський страховий союз" із заявою про виплату страхового відшкодування, а у серпні 2017 року із претензією щодо відсутності реагування на його Заяву (а.с. 17-19), однак страхова компанія залишила дане звернення без відповіді, у зв`язку з чим останній 25 жовтня 2017 року звернувся до суду з позовом про стягнення завданих збитків (а.с. 2).

Отже, ОСОБА_1 в межах річного присічного строку звернувся до суду із позовом до ПрАТ "Європейський страховий союз" про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим він має право на відшкодування завданих йому збитків: в межах лімітів відповідальності страховика за рахунок ПрАТ "Європейський страховий союз", а у випадку, якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика - за рахунок винної особи ОСОБА_2 в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Статтею 29 та пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з особи, винної у ДТП підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю відновлювального ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який вже проведено або буде проведено у майбутньому, і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими за страхове відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Звіту №6317 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, складеного 27.07.2017 року, за результатами проведеної оцінки 03.05.2017 року (а.с. 10-15), який було складено на замовлення позивача, сума матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП автомобілю «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складає 30 079,07 грн., а сума відновлювального ремонту 70 318,68 грн.

Тобто, розмір реальних збитків, завданих власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП, становить 70 318,68 грн., тоді як страховиком мають бути відшкодовані завдані збитки з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу у розмірі 30 079,07 грн., а тому на винну особу має бути покладено обов`язок зі сплати різниці між фактичною вартістю відновлювального ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який вже проведено або буде проведено у майбутньому, і страховим відшкодуванням у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, не зважаючи на те, що страхове вішкодування менше за розмір страхового ліміту.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача ПрАТ "Європейський страховий союз" обов`язку з виплати страхового відшкодування у загальному розмірі 28 079,07 грн., виходячи з наступного розрахунку: 30 079,07 грн. (завдані збитки з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) - 2 000,00 грн. (франшиза а.с. 53), а на відповідача ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування позивачу матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у загальному розмірі 42 239,61 грн., виходячи з наступного розрахунку: 70 318,68 грн. (вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) 28 079,07 грн. (страхове відшкодування).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів стягує з відповідачів на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, понесені на проведення оцінки майна, у розмірі 1 500,00 грн. (а.с. 16), на сплату судового збору за подання позовної заяви, у розмірі 718,20 грн. (а.с. 1) та апеляційної скарги, у розмірі 1 077,30 грн. (а.с. 176), а всього у розмірі 3 295, 50 грн. пропорційно до задоволених вимог, а саме: з відповідача ПрАТ "Європейський страховий союз" - 1 318,20 грн., з відповідача ОСОБА_2 1 977,30 грн.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2021 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз", третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 28 079 (двадцять вісім тисяч сімдесят дев`ять) гривень 07 (сім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 42 239 (сорок дві тисячі двісті тридцять дев`ять) гривень 61 (шістдесят одна) копійка.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 1 318 (одна тисяча триста вісімнадцять) гривень 20 (двдцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 1 977 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят сім) гривень 30 (тридцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: