Головуючий суду 1 інстанції - Шубочкіна Т.В.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 428/6137/20
Провадження № 22-ц/810/553/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Коновалова В.А., Луганська В.М.

за участю секретаря судового засідання Залюшного О.Г.

учасники справи:
позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче об`єднання «СЗХНО»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче об`єднання «СЗХНО»

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 квітня 2021 року

за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Андрєєв Артем Миколайович до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче об`єднання «СЗХНО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Андрєєв А.М. звернулась до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» (ТОВ «НВО «СЗХНО») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

На обґрунтування зазначала, що з 28.01.2020 року вона працювала на посаді юрисконсульта ТОВ «НВО «СЗХНО».

21.05.2020 року позивач звернулася до директора ТОВ «НВО «СЗХНО» з заявою про надання частини щорічної відпустки тривалістю 8 календарних днів, починаючи з 21.05.2020 року, заява була погоджена виконавчим директором.

Наказом командира 93 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 26.05.2020 року №137-рс ОСОБА_1 було призначено на посаду радіотелефоніста 1 самохідного артилерійського взводу 2 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної групи військової частини НОМЕР_1 . Був укладений контракт зі Збройними Силами України строком на 3 (три) роки з 26 травня 2020 року по 25 травня 2023 року. Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) позивач була зарахована до списків особового складу військової частини і вважається такою, що з 26.05.2020 року прийняла справи та посаду і приступила до виконання службових обов`язків.

У зв`язку з прийняттям на військову службу позивач намагалась одразу подати документи з підтвердженням відповідних обставин.

01.06.2020 року ОСОБА_1 отримала лист від відповідача про те, що її звільнено з 22.01.2020 року згідно наказу №74-к за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням трудового договору.

Позивач стверджує, що трудовий договір з нею було укладено безстроково, оскільки в заяві про призначення на роботу вона не просила встановити строкові трудові відносини на визначений строк, відповідач всупереч законодавству в односторонньому порядку встановив строк трудових відноси, а потім, звільнив її у період перебування у відпустці та не дотримався, відносно неї, гарантій передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З огляду на вказані обставини, ОСОБА_1 вважала своє звільнення незаконним, а себе такою, що підлягає поновленню на займаній раніше посаді з виплатою на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 квітня 2021 року ухвалено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» на посаді юрисконсульта юридичного відділу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17367 (сімнадцять тисяч триста шістдесят сім) грн 85 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» на користь Державного бюджету України, судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду мотивовано тим, що наказ № 6-к-6755 від 27.01.2020 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 , складений машинописним текстом, в графі «прийняти на роботу з», дата прийняття на роботу - 28.01.2020, записана машинописним текстом, проте наступна графа «до», дата до якої прийнято на роботу, записано прописним текстом, від руки кульковою ручкою. Свідок ОСОБА_2 , яка на момент прийняття ОСОБА_1 на роботу працювала начальником відділу управлінням персоналу, пояснила, що вищевказану графу щодо кінцевої дати до якої було прийнято ОСОБА_1 на роботу, вона не заповнювала, її заповнив директор.

Суд вважає, що вказана дата могла бути дописана як під час прийняття на роботу так і після цього.

Окрім того, суд зазначив, що відповідно до вищезазначеного наказу №6-к-6755 від 27.01.2020, ОСОБА_1 було прийнято на роботу зі строком випробування 2 місяці.

Оскільки, з позивачем, як зазначав відповідач, було укладено строковий трудовий договір строком до 12 місяців, тому строк випробування для позивача не повинен був встановлюватись ч. 3 ст. 26 КЗпП України.

На думку суду, наведені обставини свідчать про те, що між ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» та ОСОБА_1 при прийнятті останньої на роботу, було укладено безстроковий трудовий договір, тобто такий, що укладається на невизначений строк.

Крім того, суд виходив з того, що 21.05.2020 ОСОБА_1 було складено на ім`я директора ТОВ «НВО «СЗХНО» заяву про надання їй частини щорічної основної відпустки тривалістю 8 днів з 21.05.2020 року, яка була погоджена технічним директором підприємства, про що свідчить резолюція на ній. В подальшому вищевказану заяву позивачки, було задоволено частково та надано відпустку тривалістю два календарні дні з 21.05.2020 по 22.05.2020, про що видано наказ про надання відпустки №НП065 з яким ОСОБА_1 не було ознайомлено про що свідчить відсутність її підпису у вказаному наказі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що 22.05.2020 керівником ТОВ «НВО «СХЗНО» було видано наказ про припинення трудового договору з ОСОБА_1 та її звільнення з товариства з 22.05.2020, тобто у період її перебування у відпустці, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

За результатом розгляду справи, судом прийнято рішення про виплату позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відмовлено в частині відшкодування моральної шкоди.

У липні 2021 року представником ТОВ «НВО «СЗХНО» подано апеляційну скаргу на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 квітня 2021 року.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16.04.2021 у справі № 428/6137/20 (провадження № 2/428/669/2021) у частині задоволення вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наказ (№ 6-К-6765) був оформлений та підписаний керівником підприємства ОСОБА_3 із зазначенням кінцевої дати дії строкового трудового договору - 22.05.2020 року, що був погоджений між ОСОБА_1 та керівником підприємства під час проведення співбесіди 27.01.2020 року та відображений у вказаному наказі. ОСОБА_1 була ознайомлена особисто, про що поставила свій підпис на наказі, а також підтвердила факт ознайомлення з наказом про прийняття на роботу своїм власним підписом у особовій картці працівника.

Відмітки про строк випробування 2 місяці є програмною помилкою.

На думку відповідача, зазначення дати закінчення строкового трудового договору «кульковою ручкою директором підприємства» не свідчить про недійсність наказу про прийняття на роботу на умовах строкового трудового договору чи про прийняття на роботу безстроково, а висновки суду про час створення цієї дати засновані виключно на припущеннях.

Скаржник не погоджується з висновками суду, щодо періоду відпустки, наданої позивачці вважає їх необґрунтованими та не заснованими на доказах, що були досліджені у судових засіданнях у справі. Заяву про відпустку, з резолюцією «2 календарних дні» ОСОБА_1 особисто принесла до відділу кадрів але у наказі підпис не поставила. Наказ про відпустку підписаний директором виконавчим Стрельцовим Д.С, повноваження якого, щодо погодження відпусток тривалістю не більше 2-х календарних днів.

На час припинення трудового договору Відповідач не знав про укладення позивачкою контракту з ЗСУ.

У судовому засіданні представники ТОВ «НВО «СЗХНО» Ломов Д.В. та адвокат Ткачук О.В. підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити.
Представник позивачки адвокат Андрєєв А.М. зазначив, що доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , позивач у період з 28.01.2020 по 22.05.2020 працювала на посаді юрисконсульта заводоуправління в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО».

22.05.2020 позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України.

Згідно з копією наказу №6-к-6765 від 27.01.2020, ОСОБА_1 прийнято на роботу з 28.01.2020 на посаду юрисконсульта заводоуправління в ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО», зі строком випробування 2 місяці.

21.05.2020 позивач звернулась до директора ТОВ «НВО «СЗХНО» із заявою про надання їй щорічної основної відпустки тривалістю 8 календарних днів з 21.05.2020.

Наказом ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» №НП065 від 21.05.2020, ОСОБА_1 було надано відпустку з 21.05.2020 по 22.05.2020.

Також між позивачем ОСОБА_1 та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, на посадах осіб рядового складу, строком на три роки, який набрав чинності з 26 травня 2020 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.05.2020 №396 ОСОБА_1 , зараховано до списків особового складу особового складу військової частини.

Згідно з наказом керівника ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «СЗХНО» від 22.05.2020 №74-к-6765, ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта заводоуправління з 22.05.2020.

Листом №1196 від 28.05.2020 ТОВ «НВО «СЗХНО» повідомило позивача про те, що з 22 травня 2020 року позивача звільнено з підприємства, у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (в редакції, які існували на час призначення позивача на роботу).
Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (стаття 23 КЗпП України).
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Отже, строковий трудовий договір може бути укладено лише у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк.
Таким чином, умовами укладення строкового трудового договору є: 1) характер виконуваної роботи; 2) умови виконання роботи; 3) інтереси працівника; 4) інші випадки, передбачені законодавчими актами.
Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.
Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір в такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.

Як встановили судом та вбачається з матеріалів справи, у заяві ОСОБА_1 про призначення її на роботу від 27 січня 2020 року не зазначено, що вона просила прийняти її на роботу на умовах строкового договору.
За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції, про те, що укладений між сторонами трудовий договір є безстроковим, оскільки немає доказів досягнення згоди щодо укладення саме строкового трудового договору та докази того, що укладення строкового договору відповідало інтересам позивачки, а також її волевиявленню.
Отже, звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України є незаконним.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про програмну помилку щодо відмітки у наказі № 6-к 6765 про строк випробування 2 місяці та не зазначення дати 22.05.2020 року способом відмінним від способу складання тексту наказу.

Відповідачем не надано доказів про ознайомлення позивачки з вказаним наказом з зазначенням дати звільнення та відсутності щодо останньої строку випробування.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не була ознайомлена з наказом №НП065 від 21.05.2020 року про надання відпустки, заяву про надання якої в кількості 8 календарних днів, було узгоджено з керівником, колегія суддів вважає Колегія суддів обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо звільнення позивачки у період її перебування у відпустці, що є порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачки визначено судом відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Крім того, колегія суддів зазначає, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів та норми ст. 119 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче об`єднання «СЗХНО» залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.М. Луганська