Справа № 194/1040/21
Номер провадження 2/194/374/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Солодовник І.С.,

при секретарі - Клімовій Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, в якій зазначає, що з 06.10.1997 р. по 13.10.1999 р,. з 17.04.2000 р. по 05.07.2014 р. та з 28.10.2004 р. по 27.05.2019 р. працював на шахтах «Тернівська» та «Західно-Донбаська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею, і стаж роботи у шкідливих умовах праці є більшим за 20 років. 27.05.2019 р. був звільнений з займаної посади за ч. 2 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.

Також, позивач зазначає, що 19.02.2020 р. йому первинно сукупно було встановлено 55% втрати професійної працездатності, а 04.02.2021 р. згідно з довідкою до акта огляду міжрайонної профпатологічної МСЕК серії 12ААВ № 129634 та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 12ААА № 063763, йому повторно сукупно встановлено 55% втрати професійної працездатності (40% - радикулопатія, 10% - ХОЗЛ, 5% - туговухість), у зв`язку з чим, він перебуває на обліку і отримує страхові виплати в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Окрім цього, позивач зазначає, що відповідно до акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.01.2020 р., професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого (здійснював управління комбайном, обслуговування та ремонт устаткування у шахті в зоні дії обладнання: комбайн КСП-32, перевантажувач ДКНУ-ВДК-2,5). Причиною виникнення професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони; перевищення рівня шуму; перевищення температури повітря впродовж зміни, показники важкості праці та робочої пози. Все це призвело до: радикулопатії попереково-крижової та шийної; хронічного обструктивного захворювання легень; нейросенсорної глуховатості першого ступеня (з легким зниженням слуху).

Крім того, позивач вказує, що він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був звільнений з займаної посади за станом здоров`я, змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації його життя, він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим, не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані.

Також, позивач зазначає, що при повторному переогляді 04.02.2021 р. міжрайонною профпатологічною МСЕК йому встановлено 55% втрати професійної працездатності та підтверджено безстроково третю групу інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням і зазначено потребу у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні.

Позивач вказує, що після встановлення йому групи інвалідності та втрати професійної працездатності його стан здоров`я продовжує погіршуватися. Крім того, позивач зазначає, що роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань.

Також, позивач зазначає, що право на відшкодування шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду 60000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Виходячи з вимог ст. 274 ЦПК України, а також категорії та складності справи, ухвалою судді від 12.07.2021 р. прийнято та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 14.09.2021 р. відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванова О.А. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, про залучення третьої особи, про призначення судово-психологічної експертизи у справі, про витребування доказів (а.с. 86-89).

06.08.2021 р. представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванов О.А., у строк встановлений судом, подав до суду відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 35-50). У відзиві на позов представник відповідача просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 працював на шахті «Західно-Донбаська» ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в якості машиніста гірничих виїмкових машин з 28.10.2004 р. по 27.05.2019 р.. До початку роботи, згідно з вимогами ст. 29 КЗпП України, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами праці, з наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, а також про можливі наслідки їх впливу на здоров`я, що підтверджується його особистим підписом та даними інструктажу з охорони праці. 27.05.2019 р. позивач був звільнений з ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Також, представник відповідача зазначає, що 12.12.2019 р. Українським НДІ промислової медицини в м. Кривий Ріг у позивача виявлено професійні захворювання, у зв`язку з чим, в подальшому, проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, про що складено відповідний Акт форми П-4. Як вбачається з позовної заяви, 19.02.2020 р. міжрайонною профпатологічною МСЕК м. Дніпро Лисенко В.В. встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи первинно з обов`язковим переоглядом, однак первинна довідка МСЕК до позовної заяви не додана. При повторному перегляді міжрайонною профпатологічною МСЕК м. Дніпро Лисенко В.В. повторно встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи з обов`язковим переоглядом 15.02.2024 р..

Окрім цього, представник відповідача вказує, що при звільненні ОСОБА_1 нарахована та виплачена компенсація немайнової (моральної) шкоди у розмірі 89663,31 грн. з розрахунку стажу роботи в галузі та середнього заробітку робітника. Крім того, за розпорядженням ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 29.05.2019 р. № 2281 ОСОБА_1 нарахована та виплачена фінансова допомога моральної шкоди у розмірі 1921 грн., яка була перерахована позивачу на його картковий рахунок в АТ «ПУМБ», на підставі чого, позивач, отримавши зазначені виплати, будь-яких претензій, в т.ч. і щодо відшкодування моральної шкоди, до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» не мав, відповідачу не пред`являв, в зв`язку з чим, позивачем написана заява про відсутність претензій до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в частині компенсації (відшкодуванні) моральної шкоди заподіяної профзахворюванням від 24.05.2019 р. та укладена угода від 24.05.2019 р. між ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та ОСОБА_1 ..

Представник відповідача вказує, що до позовної заяви позивачем не додано жодних документів, які підтверджували б факт заподіяння останньому моральної шкоди та не надано будь-яких доказів, які свідчать про наявність психічних розладів у позивача, які встановлюються виключно лікарем-спеціалістом, що має відповідні спеціальні знання та навики в даній галузі медицини, що по даній справі лікарем не зроблено та позивачем не додано.

Окрім цього, представник відповідача вказує, що позивачу встановлена 3 група інвалідності до 15.02.2024 р., яка є робочою, йому не протипоказана фізична праця, та в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджували б порушення психічної рівноваги позивача, його переживання та почуття його неповноцінності. Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в порядку, передбаченому ст. 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Ніщо, не перешкоджало позивачеві відмовитися від укладення цього договору. Він свідомо йшов працювати в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці. Також, щорічно проходив періодичний медичний огляд, і був усвідомлений про стан свого здоров`я (професійне захворювання виникає не раптово, а протягом певного періоду - профмаршруту), і під час медоглядів при погіршенні стану. Позивач також мав можливість припинити трудовий договір, однак продовжував працювати в шкідливих та небезпечних умовах, тобто свідомо йшов на ризик для свого здоров`я за для отримання пов`язаних з цим пільг та компенсацій: підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію та таке інше. Сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Іншої технології видобутку вугілля на території України не запроваджено.

Також, представник відповідача вказує, що обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що позивач приводе в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані позивачеві встановленням групи інвалідності, щомісячними страховими виплатами по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою Фондом СС України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування (в т.ч. і санаторно-курортне, медикаментозне) та інші пільги, передбачені діючим законодавством України. За відсутності у справі доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження про заподіяння моральної шкоди позивачеві відсутні.

Окрім цього, представник відповідача зазначив, що розрахунок моральної шкоди по даній справі у кратному співвідношенні не ґрунтується на нормах діючого законодавства України, врахування ж віку позивача для визначення розміру моральної шкоди, як стверджує позивач, є некоректним, не виваженим та несправедливим по відношенню до інших громадян держави.

Також, представник відповідача вказує, що встановлення ж самого ступеню втрати профпрацездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди, для цього потрібні зовсім інші критерії, якими у кожному конкретному випадку і керуються фахівці. Вважає, що лише при наявності такого експертного висновку про встановлення позивачеві факту моральної шкоди, суд має право, встановивши інші умови відшкодування цього виду шкоди, як то протиправність діяння (дій чи бездіяльності) особи, яка таку шкоду завдала, шляхом встановлення конкретних нормативних актів, які роботодавцем було порушено відносно позивача при заподіянні шкоди його здоров`ю; наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю позивача і протиправними діяннями заподіювача; вини особи в її заподіянні,- визначити його розмір у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України.

16.08.2021 р., у строк встановлений судом, позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив з додатками, надіславши засобами поштового зв`язку відповідачу (а.с. 57-64). У відповіді на відзив позивач зазначив, що з відзивом представника відповідача не погоджується, посилаючись на те, що він з 06.10.1997 р. по 13.10.199 р., з 17.04.2000 р. по 05.07.2014 р. та з 28.10.2004 р. по 27.05.2019 р. працював на шахтах «Тернівська» і «Західно-Донбаська» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею. Стаж роботи у шкідливих умовах праці є більшим за 20 років. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, то це в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань.

Окрім цього, позивач у відповіді на відзив зазначає, що посилання представника відповідача на те, що йому при звільнені було нарахована та виплачена компенсація немайнової (моральної) шкоди у розмірі 89663,31 грн. не відповідає дійсності, оскільки дана сума йому була виплачена при звільнені з роботи відповідно до КзпП України та не є моральною шкодою, як це зазначає представник відповідача. До того ж, у розрахунковому листі за травень 2019 р., який наданий відповідачем до відзиву, сума 89663,31 грн. є одноразовою допомогою при звільненні та має позначку ОднДопЗвілПенсЗаПіг, а не моральна шкода, яка зазначена ним у позові.

Щодо посилання представника відповідача на те, що ним була підписана угода від 24.05.2019 р., що він не має будь-яких претензій до відповідача з приводу компенсації моральної шкоди, пов`язаного з виявленими профзахворюваннями, позивач просить суд звернути увагу, на те, що дана угода не містить числа та місця її укладання, а лише рік - 2019 та, якщо і допустити, що така угода і укладалася 24.05.2019 р., тобто ще до його звільнення з підприємства, однак в ній зазначені його профзахворювання, які були виявлені лікарсько-експертною комісією ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» вже після його звільнення та після встановлення йому професійної втрати працездатності - 19.02.2020 р., тобто дії відповідача щодо внесення до угоди від 2019 року відомостей, які виникли лише у 2020 році є порушенням його конституційних прав.

Позивач вказує, що в позовній заяві він чітко зазначив, про те, що саме з встановленням йому 55% втрати професійної працездатності він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був звільнений з займаної посади за станом здоров`я, змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим, не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. В зв`язку з чим, дана угода без дати та місяця 2019 р., яка зазначена відповідачем як угода від 24.05.2019 р. не може слугувати доказом того, що він не має претензій до відповідача, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Крім того, посилання представника відповідача на те, що йому встановлена 3 група інвалідності, яка є робочою і йому начебто не протипоказана фізична праця є необгрунтованим, надуманим, та є суб`єктивною думкою представника відповідача, так як, хоча йому і встановлена 3 група інвалідності, однак він не має можливості працювати за набутою професією, а саме шахтарем, оскільки був звільнений з займаної посади за станом здоров`я. Позивач вказує, що посилання представника відповідача на те, що укладаючи з відповідачем трудовий договір він був повідомлений про важкі, шкідливі і безпечні умови праці, а також про можливі негативні наслідки цих умов на стан здоров`я, також вважає недоречним, оскільки дійсно його праця була важкою і небезпечною, проте, відповідач повинен був дотримуватися державної політики в галузі охорони праці, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Однак, відповідач належних та безпечних умов праці не забезпечив, внаслідок чого йому було встановлено 55% втрати професійної працездатності.

Крім того, позивач у відповіді на відзив зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в нього з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2018 р. у справі № 210/5258/16-ц, від 23.01.2019 р. у справі № 210/2104/16-ц та від 20.11.2019 р. у справі № 210/3177/17. Щодо розрахунку моральної шкоди позивач вказує, що враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості та його вік і період моральних страждань понад 10 років, тому вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 60000 грн. (6000 грн. х 10 мінімальних зарплат), у зв`язку з чим, просив залишити відзив відповідача без задоволення, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

02.09.2021 р. представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванов О.А., у строк встановлений судом, подав до суду заперечення на відповідь на відзив, надіславши його засобами поштового зв`язку позивачу (а.с. 65-74). У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних в повному обсязі, посилаючись на те, що сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Іншої технології видобутку вугілля на території України не запроваджено.

Окрім цього, представник відповідача зазначає, що звільнення робітників за ч. 2 ст. 40 КЗпП України здійснюється лише при наявності стійкої втрати працездатності, яка підтверджується медичним висновком медико-соціальної експертною комісією (МСЕК) або лікарсько-консультативною комісією (ЛКК). Неможливість виконання ОСОБА_1 роботи за станом здоров`я підтверджується рішенням лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) Комунальної установи «Тернівська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради», в якої зазначаються вже хвороби, що подальшому Український НДІ промислової медицини в м. Кривий Ріг лише підтвердив. Також, ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис з результатами атестації свого робочого місця, яка проводилася на ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля»» у 2014 р.. Згідно з Карт умов праці професія машиніст гірничих виїмкових машин відноситься до особливо шкідливих умов праці. Незважаючи на умови праці, розуміючи їх шкідливість, ОСОБА_1 з роботи не звільнився, а навпаки, продовжив працювати в якості МГВМ, позивач розумів про можливі наслідки у вигляді встановлення професійного захворювання, усвідомлював це і ціленаправлено займався вирішенням питання встановлення (виявлення) йому професійних захворювань для оформлення в подальшому так званого «регресу», а тому з позивачем були проведені переговори щодо оформленням професійного захворювання в майбутньому та щодо відшкодування йому моральної шкоди. Крім того, представник відповідача вказує, що враховуючи численні листи непрацездатності ОСОБА_1 , висновок ЛКК КУ «Тернівська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 23.05.2019 р. № 990, а також результати атестації робочих місць, сторони у 2019р. мали підстави та право урегулювання питання щодо компенсації в добровільному порядку моральної шкоди за роботу у шкідливих умовах, що привело до виникнення в подальшому профзахворювання, що і було зроблено, при звільненні ОСОБА_1 нарахована та виплачена компенсація немайнової (моральної) шкоди у розмірі 89663,31 грн. з розрахунку стажу роботи в галузі та середнього заробітку робітника. Позивач, отримавши зазначені виплати, будь-яких претензій, в т.ч. і щодо відшкодування моральної шкоди, до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» не мав і відповідачу не пред`являв. ОСОБА_1 знав та свідомо допускав виникнення професійних захворювань з моменту свого працевлаштування на підприємстві відповідача.

Окрім того, представник відповідача вказує, що вихідна допомога в розмірі в розмірі 29887,77 грн., яка виплачується робітнику порядку ст. 44 КЗпП України, виплачена ОСОБА_1 окремо, як і інші виплати (заробітна плата, компенсація за відпустку та тощо) і не має ніякого відношення щодо виплати позивачу моральної шкоди у розмірі 89663,31 грн.. Щодо зазначення в розрахунковому листі ОСОБА_1 за травень 2019 р. «ОднДопЗвілПенсЗаПіг», то саме під видом нарахування «ОднДопЗвілПенсЗаПіг» (код 4Т23) була сплачена моральна шкода ОСОБА_1 ..

Також, представник відповідача вказує, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди 60000грн., суперечить фактам, які викладені в позовній заяві, оскільки ОСОБА_1 не міг страждати понад 10 років тому, що лише у 2019 р. Міжрайонною профпатологічною МСЕК м. Дніпро позивачу первинно встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності і визнано інвалідом 3 групи, та позивачу не протипоказана фізична праця на поверхні, а заборонена лише підземна важка праця.

Згідно з ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на ДВАТ шахта «Тернівська» ДП ДХК «Павлоградвугілля» з 06.10.1997 р. по 13.10.1999 р., з 17.04.2000 р. по 05.07.2014 р. та у філії шахта «Західно-Донбаська» ВАТ ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 28.10.2004 р. по 27.05.2019 р., гірничим робітником підземним, прохідником підземним з повним робочим днем у шахті і машиністом гірничих виїмкових машин з повним робочим днем у шахті. 27.05.2019 р. позивач був звільнений з займаної посади за станом здоров`я у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за п. 2 ст. 40 КЗпПУ, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , заповненої 13.10.1997 р. на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 7-8), та не заперечується представником відповідача у відзиві на позов.

Судом встановлено, що 02.01.2020 р. комісією з розслідування причин виникнення професійного захворювання складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) у ОСОБА_1 за формою П-4, який затверджено 02.01.2020 р. т.в.о. начальника головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, з п. 17 якого встановлено, що хронічне професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого (здійснював управління комбайном, обслуговування та ремонт устаткування у шахті в зоні дії обладнання: комбайн КСП-32, перевантажувач ДКНУ-ВДК-2,5). З п. 18 вказаного Акту встановлено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: запиленність впродовж змінного часу; перевищення допустимого значення робочої пози з вимушеними нахилами тулуба; перевищення маси вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну; перевищення рівня шуму та температура повітря впродовж зміни. Все це призвело до діагнозу встановленого позивачу та зазначеного у п. 14 Акту: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8, рецидивуючий перебіг, на фоні полісегментарної дископатії з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрафією у вигляді двобічного плечелопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів (М54.1; М17-М19); хронічне обструктивне захворювання легенів першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В.ЛН першого-другого ступеня (J44. J43.8); нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) (Н90.3) (а.с. 12-13).

Крім того, судом встановлено, що за висновком міжрайонної профпатологічної МСЕК м. Дніпро серії 12ААБ № 058060 від 19.02.2020 р. та згідно з довідкою до ата огляду МСЕК серії 12ААБ № 604635 від 19.02.2020 р. ОСОБА_1 було первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 55%, третю групу інвалідності та протипоказано роботу в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно і рекомендовано нагляд лікарів та стаціонарне лікування (а.с. 9).

При подальшому переогляді 04.02.2021 р., процент втрати професійної працездатності ОСОБА_1 залишено без змін у розмірі 55% та третю групу інвалідності з датою переогляду 15.02.2024 р., з визначеною причиною інвалідності - професійне захворювання з потребою медикаментозного та санаторно-курортного лікування, про що свідчать довідка до акта огляду міжрайонної профпатологічної МСЕК серії 12ААВ № 129634 від 04.02.2021 р. та довідка про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА № 063763 від 04.02.2021 р. (а.с. 10-11), про що також свідчить форма індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається медико-соціальними експертними комісіями № 196 від 04.02.2021 р. (а.с. 14).

З наведеного видно, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З огляду на це, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 р. у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.10.2020 р. у справі № 210/4342/18.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З пункту 37 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 р. у справі № 210/3177/17 видно, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 р. визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 р. № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI від 02.11.2011 р. передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Рішенням Конституційного Суду від 27.01.2004 р. у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Визначене спростовує твердження представника відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Судом встановлено, що позивач звільнений з посади машиніста гірничих виїмкових машин підземного у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, переніс зменшення обсягу трудової діяльності, змушений був пройти курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Згідно з медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано: постійний нагляд лікарів, стаціонарне та медикаментозне лікування, щорічні курси реабілітації та санаторно-курортне лікування.

Крім того, з матеріалів справи видно, що після встановлення позивачу з 19.02.2020 р. 55% втрати професійної працездатності, останній, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я протягом 2020 р. неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Богданівської сільської Ради Дніпропетровської області» Павлоградської РДА з діагнозами: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії, радикулопатія шийна і попереково-крижова, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (а.с. 16-18).

Доводи представника відповідача про те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, а саме висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 р. № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням.

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає.

Отже, вказане вище не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 210/5258/16-ц.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності встановленої первинно з 19.02.2020 р. у розмірі 55%, які при повторному переогляді 04.02.2021 р. залишено без змін у розмірі 55% з повторним переоглядом 15.02.2024 р..

Крім того, суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, та відсутністю будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновків лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, а також відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, оскільки у п. 17 Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 02.01.2020 р., визначено, що підставою для встановлення ОСОБА_1 професійного захворювання стала тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого (а.с. 12-13).

Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи відповідачем не надано.

Крім того, матеріали справи доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Також, твердження представника відповідача щодо інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода.

Окрім цього, представник відповідача у відзиві та у запереченні на відповідь на відзив зазначає, що позивачу було виплачено немайнову (моральну) шкоду в розмірі 89663,31 грн. та фінансову допомогу (моральну шкоду) в розмірі 1921 грн., та як доказ долучено до відзиву розрахунковий лист ОСОБА_1 за травень 2019 р. (а.с. 49) і реєстр на зарахування грошових коштів на карткові рахунки ОСОБА_1 в АТ «ПУМБ» за травень 2019 р. (а.с. 50), однак з даного розрахункового листа видно, що позивачу виплачено лише одноразову допомогу в розмірі 29887,77 грн. та одноразову допомогу («ОднДопЗвілПенсЗаПіг») в розмірі 89663,31 грн., проте з розрахункового листка та з вказаного вище реєстру не видно, що відповідачем виплачена ОСОБА_1 саме моральна шкода за ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання.

Крім того, представником відповідача до матеріалів справи долучена заява ОСОБА_1 про відсутність претензій до відповідача в частині компенсації моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням (а.с. 48) та Угода, укладена між представником ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» і ОСОБА_1 про відсутність претензій до відповідача в частині компенсації моральної шкоди у зв`язку з виявленим у ОСОБА_1 професійного захворювання (а.с. 47), однак суд не приймає до уваги вказані вище докази, оскільки вони не містять дати їх складання, крім того, вищезазначена Угода не містить копії довіреності ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 77/ПУ/2019 від 19.12.2018 р., яка передбачає право Слінько І.П. укладати в інтересах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» вказану угоду. Також, в Угоді хоча і зазначені діагнози професійного захворювання ОСОБА_1 , проте не заповнено згідно з яким повідомленням НІІ ГТ і ПМ виникли професійні захворювання у позивача.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення граничного допустимого рівня виробничого шуму на робочому місці позивача, показників важкості праці, температури повітря впродовж зміни, що підтверджено висновками комісії при розслідуванні хронічного професійного захворювання (отруєння), на підставі яких складено Акт розслідування причини професійного захворювання від 02.01.2020 р., який відповідачем на час його складання не оскаржений, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання.

Враховуючи вищенаведене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно, що обмежило життєву активність позивача.

Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача.

Щодо твердження представника відповідача про те, що розмір моральної шкоди визначений позивачем у кратному співвідношенні не ґрунтується на нормах діючого законодавства України, суд враховує наступне.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.).

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача.

Позивач, обґрунтовуючи розмір відшкодування йому моральної шкоди відповідачем у зв`язку з ушкодженням здоров`я посилається на визначення розміру моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, засади розумності, виваженості і справедливості, вік і період моральних страждань понад 10 років, про те, суд, визначаючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, враховує обставини справи, встановлення позивачу первинно з 19.02.2020 р. та при переогляді 04.02.2021 р. 55% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, наслідків, що настали у зв`язку з втратою позивачем професійної працездатності. Також, суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві - відповідача в шкідливих умовах на посаді гірничого робітника підземного, прохідника підземного та машиніста гірничих виїмкових машин з повним робочим днем у шахті, що склала 20 років 5 місяців 3 дні при загальному стажі роботи в шкідливих умовах - 20 років 9 місяці 27 днів.

Окрім цього, суд враховує, що первинний огляд позивача у міжрайонній профпатологічній МСЕК ОСОБА_1 було проведено 19.02.2020 р., з даним позовом на відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди позивач звернувся через майже півтора роки після встановлення ступеню втрати професійної працездатності, а тому твердження позивача про те, що період його моральних страждань складає саме понад 10 років, суд до уваги не бере та враховує період моральних страждань позивача внаслідок професійного захворювання з 2020 р., а також докази щодо проходження позивачем лікування з приводу наслідків хронічного професійного захворювання.

З огляду на викладене, при вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 55000 грн., що відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для її відшкодування, у зв`язку з чим, в іншій частині вимог слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне.

За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Враховуючи викладене, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 908 грн..

Керуючись ст.ст. 76, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання задовольнити частково.

Стягнути Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (, юридична адреса: 51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Соборна, буд. 76) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (, юридична адреса: 51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Соборна, буд. 76) на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. на р/р UA0026001 в Казначействі України (ЕАП), , отримувач ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, призначення платежу: судовий збір.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Тернівський міський суд Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля», адреса: 51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Соборна, буд. 76, .

Повний текст рішення складений 21.09.2021 р..

Суддя: І.С. Солодовник