Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Павленко Т.Ю.

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивач - адвоката Родіонової В.Є.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за ОСОБА_2 до Міністерства освіти та науки України, Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання протиправними та скасування державної реєстрації права власності, третя особа - Чорноморський національний університет імені Петра Могили,-

ВСТАНОВИВ:

І. Історія справи.

Короткий зміст позовних вимог.

29.12.2017 року позивач звернувся з даним позовом до Міністерства освіти та науки України, КП « Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», третьої особи- Чорноморський національний університет імені Петра Могили, в якому просив визнати протиправними дії державного реєстратора КП «ММБТІ» -Шутило М.В., щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 2294 від 27.08.2009 року за Державою в особі Міністерства освіти та науки України в оперативному управлінні Чорноморського державного університету імені Петра Могили; скасувати реєстраційний запис № 28125607 від 14.09.2009 року реєстратора ММБТІ та запис в реєстрі 19100 щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Державою в особі Міністерства освіти та науки України в оперативному управлінні Чорноморського державного університету імені Петра Могили.

Позовні вимоги позивач мотивує наступним.

03.10.2009 року між ним та ЧДУ імені Петра Могили укладено контракт, за яким він признається на посаду професора кафедри інформаційних технологій та програмних систем університету на строк з 01.09.2009 року по 31.08.2014 року .

За п.4.9 Контракту, університет зобов`язується забезпечити його житлом на протязі двох місяців з дня укладення контракту.

Пунктом 4.9.1 передбачено, що після відпрацювання ОСОБА_1 50 місяців, але не пізніше ніж за два місяця до припинення дії Контракту, університет зобов`язується передати йому у приватну власність житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить університету на праві приватної власності з оформленням правовстановлюючих документів на право власності на це житло у спосіб, передбачений законом.

27.08.2009 року між ОСОБА_3 та ЧДУ імені Петра Могили в особі ректора ОСОБА_8 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На виконання вимог п.1.3 Тимчасового Положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України за № 7/5 від 07.02.2002 року, реєстрація права власності здійснена Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації.

Статтею 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що підставою для державної реєстрації прав, що засвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмеження цих прав, є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни або іншого нерухомого майна.

14.09.2009 року КП ММБТІ зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за Державою в особі Міністерства освіти та науки України в оперативному управлінні Чорноморського Державного університету імені Петра Могили.

05.11.2010 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

29.08.2014 року між ОСОБА_1 та ЧДУ імені Петра Могили укладено новий Контракт, на ідентичних умовах.

На виконання вимог п. 4.9 Контракту № 85/09, ректор ЧДУ звернувся до Миколаївської міської ради з клопотанням прийняти до комунальної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету за № 684 від 11.07.2014 року, дана квартира прийнята до комунальної власності.

Рішенням профспілкового комітету віл 09.09.2014 року ЧДУ імені Петра Могили постановлено надати вказану квартиру ОСОБА_1 на виконання умов Контракту № 85/09.

23.09.2014 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_1 видано ордер на житлове приміщення № 41 серії 009253 на право заселення у 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

07.03.2017 року Міністерство освіти і науки України повідомило ОСОБА_1 , що квартира перебуває на балансі Університету та відповідно до протоколу від 21.02.2017 року, Міністерство не надає згоди на передачу зазначеної квартири у комунальну власність.

Таким чином, 14.03.2017 року позивач дізнався, що власником квартири є Міністерство освіти та науки України, всупереч Договору купівлі-продажу № 2294 від 27.08.2009 року.

За такого, рішення реєстратора Шутило М.В. , щодо реєстрації права власності на квартиру за Міністерством освіти і науки України, грубо суперечить порядку реєстрації прав власності на нерухоме майно, встановленого ЗУ від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», нормам ЦК України та Конституції України щодо непорушності права власності.

При цьому, позивач вважав, що за ст.9 вказаного Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення, відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію, відповідність відомостей про нерухоме майно, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон або договір пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Між тим, на думку позивача, ст. 329 ЦКУ передбачено право власності юридичної особи на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

За ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту», встановлено, що вищий навчальний заклад державної та комунальної власності самостійно розпоряджається доходами та іншими надходженнями. І таке розпорядження включає в себе право придбання майна та його використання на підставі договорів, тощо.

Статутом ЧДУ імені Петра Могили у п.5 передбачено, що для здійснення головних завдань університет має право купувати за рахунок власних коштів необхідне обладнання та інші матеріальні ресурси у межах доведеного кошторису, здійснювати за рахунок Університету інвестування в житлове будівництво, та надавати придбане або збудоване житло співробітникам, як з частковою оплатою його вартості так і безоплатно.

Таким чином, Міністерство освіти і науки України, не будучи стороною договору купівлі-продажу квартири, не може набути право власності, а ЧДУ імені Петра Могили. Не може тримати право оперативного управління вказаною квартирою, без передання квартири Міністерством.

Університет є окремою юридичною особою, має власний баланс, рахунки. Печатку, та сплатив за придбане нерухоме майно 260 000 грн. із власного рахунку шляхом безготівкового перерахування.

24.10.2017 року ЧДУ імені Петра Могили повідомило, що майно не передавалось на баланс університету від Міністерства, оскільки було придбано безпосередньо за кошти університету.

Отже, порушення прав позивача полягає в тому, що державним реєстратором самостійно визначено сторону ( покупця) договору купівлі-продажу квартири, внесені зміни до відомостей про заявлені права власності.

ІІ. Рух справи.

Процесуальні дії суду.

Протоколом автоматизованого розподілу від 29.12.2017 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримано останньою 09.01.2018 року.

Ухвалою від 09.01.2018 року дана позовна заява залишена без руху.

На виконання даної ухвали 29.11.2018 року апаратом суду зареєстрована заява про усунення недоліків, яка передана судді 30.01.2018 року.

Вимоги позову залишені позивачем без змін.

Після виконання приписів ст.ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою від 07.02.2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.04.2018 року.

26.03.2018 року надійшов відзив Міністерства освіти і науки України, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши таке.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом та Конституцією України.

Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою КМУ від 16.10.2014 року № 630, визначено, що Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері освіти і науки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, які надають послуги у сфері освіти або проводять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до ст. 63 ЗУ «Про освіту», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачав, що матеріально - технічна база навчальних закладів та установ системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Об`єкти, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

За приписами вказаної статті, частини другої - майно, закріплене за вищим навчальним закладом державної або комунальної власності, а також доходи від використання цього майна належать вищому навчальному закладу на правах оперативного управління.

Статтею 4 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», передбачено, серед іншого, що суб`єктом управління об`єктами державної власності є Міністерства.

Згідно п.4 п.п.89 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою КМУ № 630 від 16.10.2014 року, Міністерство здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

За такого, реєстратор діяв у відповідності до чинного законодавства.

Із- за неявки відповідачів, підготовче судове засідання перенесено на 25.05.2018 року.

22.05.2018 року надійшов відзив КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» наступного змісту.

Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливо лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням. Реєстратором зареєстровано речове право за Державою на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2009 року, у якому позивач не був стороною. Відсутність порушення права позивача унеможливлює звернення до суду, а отже, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Окрім того, задоволення позовних вимог не призведе до реального поновлення права позивача, оскільки порядок набуття права власності на квартиру, яка перебуває у державній власності наймача, врегульовано ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», і позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, навіть за умови її перебування у державній власності.

Окрім того, управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватись іншими суб`єктами.

Відповідно до приписів ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту» у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, майно, що закріплено за вищим навчальним закладом державної або комунальної форми власності, а також доходи від використання цього майна, належить вищому навчальному закладові на правах оперативного управління.

За приписами п.1.1 Статуту ЧДУ імені Петра Могили, даний університет засновано на державній власності, підпорядковано Міністерству освіти і науки України. та за приписами п. 11.2 Статуту, майно державної власності закріплено за ЧДУ на праві оперативного управління.

Виходячи із положень ст.ст. 4,6 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», та п. 36 Положення «Про Міністерство освіти і науки України», останнє здійснює відповідно до законодавства, функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

За таких обставин, власником майна, яке закріплено за ЧДУ імені Петра Могили - є держава, уповноваженим органом управління даним майном є Міністерство освіти і науки України, а за ЧДУ дане майно зареєстровано на праві оперативного управління.

Відповідач також вказав, що ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту» регулює правовідносини щодо розпорядження вищими навчальними закладами своїми доходами, однак даною нормою не передбачено правовий режим майна, закріпленого за державним вищим навчальним закладом.

Стаття 329 ЦКУ поширюється на всі типи та організаційно - правові форми юридичних осіб публічного права. Водночас, ст. 63 ЗУ «Про вищу освіту» поширюється лише на вищі навчальні заклади державної власності, а за такого, є спеціальною нормою права, а тому саме вона підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин.

Безпідставними є також посилання позивача на п. 5 Статуту ЧДУ імені Петра Могили, оскільки правовий режим майна, закріпленого за ним, врегульований п. 11.2 Статуту.

З боку реєстратора ММБТІ не було змінено умови договору купівлі-продажу від 27.08.2009 року, однак, в силу приписів вищевказаних законодавчих актів, право власності зареєстровано за Державою.

Враховуючи вище викладене, просили відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.05.2018 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 28.08.2018року.

У зв`язку з находженням судді на лікарняному, судове засідання відкладено на 22.10.2018 року.

Ухвалою суду від 22.10.2018 року постановлено про витребування від Чорноморського національного університету імені Петра Могили кошторис на 2009 рік та даних бухгалтерського обліку щодо перерахування коштів на квартиру АДРЕСА_1 .

08.11.2018 року на адресу суду направлена копія кошторису ЧДУ імені П.Могили на 2009 рік, та платіжне доручення № 2242 від 28.08.2009 року, яким платником Державним Казначейством України м. Київ одержувачу Василевському С.Л. переведено за квартиру за договором купівлі-продажу ВМК № 089242 27.08.09 КЕКВ 2410 КПК 2201160- 260 000 грн.

Ухвалою суду від 11.12.2018 року задоволено клопотання відповідача, відкладено судовий розгляд на 07.02.2019 року, та постановлено про проведення судового розгляду справи у режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом.

Проведення судового засідання в режимі відеоконференції 07.02.2019 року не відбулося у зв`язку із зайнятістю залу судового засідання в Київському апеляційному суді, у зв`язку з чим ухвалою суду від 07.02.2019 року судове засідання відкладено на 18.04.2019 року в режимі відеоконференціїз Київським апеляційним судом.

17.04.2019 року від адвоката позивача Радіонової В.Є. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 18.04.2019 року клопотання задоволено, слухання прави відкладено на 06.06.2019 року. Та постановлено про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом.

У судовому засіданні за клопотанням відповідача - представника Міністерства освіти і науки України оголошено перерву до 02.10.2019 року.

01.10.2019 року представником Міністерства освіти і науки направлено клопотання наступного змісту.

Відповідно до приписів ст. 256 ЦК України, позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист порушеного цивільного права та інтересу.

За ст. 257 ЦКУ визначено загальну позовну давність у три роки. Перебіг строку позовної давності у відповідності до ст. 261 ЦКУ, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки ОСОБА_1 станом на 03.12.2013 року відпрацював 50 місяців (тобто 4 роки 2 місяці) у університеті, тобто мав вчинити дії щодо перереєстрації права власності, однак цього не вчинив. За такого, строк позовної давності сплив 03.12.2016 року.

Виходячи із приписів ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦКУ, відповідач просив про відмову у задоволенні позову.

01.10.2019 року ОСОБА_1 в порядку ст. 43 ЦПК України надав до суду письмові пояснення, які зводяться до наступного.

Власником рахунку, зазначеного у дорученні від 27.08.2009 року є ЧДУ імені Петра Могили, що підтверджується листом № 1/3-545-08 від 03.07.2019 року, наданого університетом.

При наданні заяви про реєстрацію права власності на квартиру, представнику університету не надавались повноваження для проведення реєстрації квартири за Міністерством освіти та науки України. Замість самого університету, що підтверджується відповіддю університету 03.07.2019 року.

Ухвалою суду від 13.05.2021 року постановлено про витребування від КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» інвентарну справу на квартиру АДРЕСА_2 .

22.07.2021 року на адресу суду направлена інвентарна справа № 24891.

У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Радіонова В.Є. позов підтримали у повному обсязі та просили про його задоволення з підстав, викладених у позові.

Представники відповідачів та третьої особи до судового засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення судового засідання не надходило.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

ІІІ. Обставини справи, встановлені судом.

Чорноморський державний університет імені Петра Могили створено Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.12.2008 року № 1521-р, засновано на державній формі власності, підпорядковано Міністерству освіти і науки України.

Університет засновано на базі Миколаївського державного гуманітарного університету імені Петра Могили, який був створений Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.03.2002 року, на базі Миколаївської філії НаУКМА, створеної Постановою Кабінету Міністрів України № 712 від 03 липня 1996 року, і розташовано місці портової ремісничої школи, відкритої у 1862 році.

Університет є юридичною особою. Веде самостійний баланс, має поточні та інші рахунки в установах банків України, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді.

Головним розпорядником коштів Державного бюджету при фінансуванні університету є Міністерство освіти і науки України. Університет є розпорядником коштів Державного бюджету.

Для здійснення основних задач, університет має право, серед іншого: приймати на роботу педагогічних, науково-педагогічних та інших працівників, а також фахівців з інших держав; передавати з балансу на баланс, здавати в оренду будинки, споруди, приміщення, транспортні засоби, інвентар, прилади та обладнання, а також списувати їх з балансу в установленому законом порядку; купувати за рахунок власних коштів необхідне обладнання та інші матеріальні ресурси у межах доведеного кошторису; здійснювати за рахунок коштів Університету інвестування в житлове будівництво, брати участь у пайовому будівництві житла та надавати придбане або збудоване житло співробітникам Університету, як з частковою оплатою його вартості, так і безоплатно.

Ректор університету, серед іншого, є розпорядником майна і коштів Університету; забезпечує виконання кошторису; укладає угоди, дає доручення, відкриває банківські рахунки; приймає та звільняє з роботи працівників Університету.

За вищим навчальним закладом ЧДУ імені Петра Могили з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим Статутом. Закріпляються на правах оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, а також інше необхідне майно.

Майно, що є державною чи комунальною власністю та передане в оперативне управління, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам,установам, організаціям, окрім випадків, встановлених законом. Майно університету забезпечує Статутну діяльність і не може бути предметом застави. Матеріально-технічна база та фінанси Університету складаються з основних, оборотних фондів та інших матеріальних і фінансових цінностей, вартість яких відображається в самостійному балансі. Засновник передає в оперативне управління Університету будівлі, споруди, машини, обладнання, транспортні засоби, засоби зв`язку, грошові кошти, а також інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності.

Відчуження закріпленого за Університетом майна здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, визначеному законодавством. Отримані в результаті відчуження майна кошти використовуються виключно на інвестиції Університету.

Фінансування Університету здійснюється Міністерством освіти і науки України.

Додатковими джерелами фінансування Університету є : кошти, отримані за навчання, плата за надання додаткових навчальних послуг; кошти, отримані за виконання науково-дослідних робіт; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; фінансова допомога місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування; кредити і позичка банків, дивіденди від вкладів та цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, отримані від підприємств, окремих громадян, та інші кошти.

Виписане встановлено Статутом, прийнятим загальними зборами трудового колективу ЧДУ імені Петра Могили 17.12.2008 року (протокол № 2), та затвердженого заступником Міністра освіти і науки 24.12.2008 року, виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 26.12.2008 року (23623471).

27.08.2009 року ОСОБА_3 (продавець), та Чорноморський Державний Університет імені Петра Могили (покупець), в особі ректора ОСОБА_8 , який діє на підставі Статуту, заключили договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . яка складається з двох кімнат, житловою площею 32,8 кв.м, загальною площею 54.2 кв.м.

Згідно реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.08.2009 року, ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 25.07.2000 року ДКП « Комунар-Побут».

За п. 2.1 продаж вчинено за 260 000 грн., які покупець на протязі 5 банківських днів переводить на рахунок покупця.

Пунктом 3.1 передбачено, що право власності на квартиру виникає у покупця відповідно до ч.4 ст. 334 ЦКУ з моменту державної реєстрації цього договору. Згідно ст. 182 ЦКУ, покупцю необхідно після державної реєстрації договору здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру.

Платіжним дорученням № 2242 від 28.08.2009 року платник ЧДУ імені Петра Могили через Державне Казначейство України м. Києва переведено на рахунок ОСОБА_3 за квартиру 260 000 грн.

В даному платіжному дорученні у графі «призначення платежу» зазначено КЕКВ 2410.

За кошторисом на 2009 рік, наданим ЧДУ імені Петра Могили вбачається, що за КЕКВ 2410 передбачено обслуговування внутрішніх боргових зобов`язань, та капітальні трансферти.

Інвестування в житлове будівництво передбачено кошторисом КЕКВ 3120-3122.

03.09.2009 року між КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» та ЧДУ імені Петра Могили заключено Договір № 2734, згідно якого: ММБТІ у строк до 15.09.2009 року зобов`язується видати витяг на реєстрацію права власності на об`єкт: квартиру АДРЕСА_1 , а ЧДУ імені Петра Могили прийняти та оплатити. При цьому, згідно розділу 1 у вказаного договору, замовник має право вимагати безоплатного виправлення допущених порушень умов договору.

09.09.2009 року ректором ОСОБА_8 видане доручення на ім`я ОСОБА_7 щодо отримання правовстановлюючих документів в БТІ.

ОСОБА_7 в порядку п.2.3 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно подана зава про реєстрацію права власності на нерухоме майно- квартиру АДРЕСА_1 на підставі Статуту, довідки платника податку, свідоцтва державної реєстрації, довідки з єдиного державного реєстру.

14.09.2009 року реєстратором Шутило М.В. наданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 28125607, номер запису 19100 в книзі 112), згідно якого власником кватири АДРЕСА_1 з державною формою власності є Держава в особі Міністерства освіти і науки України в оперативному управлінні Чорноморського державного університету імені Петра Могили.

За такого, реєстратор діяла, керуючись Тимчасовим Положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 N 1692/5).

За вказаним Тимчасовим положенням:

1.3. Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" ( 1878-17 ) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації прав в межах території однієї адміністративно-територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається.

1.4. Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власностіта інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Право власності на об`єкт незавершеного будівництва підлягає державній реєстрації у разі необхідності укладення правочину щодо об`єкта незавершеного будівництва.

1.5. Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно:

1) житлові будинки;

2) квартири;

3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо;

4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій;

5) приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

1.7. Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об`єкт.

1.8. Реєстр прав власності на нерухоме майно (далі- Реєстр прав) є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про зареєстрованіправа, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна та незавершеного будівництва (далі - об`єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації), правовстановлювальні документи та документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва.

Складовими частинами Реєстру прав є електронна база даних, реєстраційні справи, журнали обліку заяв про державну реєстрацію прав та обліку заяв та запитів про надання інформації з Реєстру прав.

1.13. Реєстратором БТІ може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту.

Реєстратор БТІ самостійно:

1) приймає на розгляд заяви про державну реєстрацію прав та, у випадках, встановлених Положенням, зупиняє їх розгляд;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав, відмову в такій реєстрації;

3) присвоює реєстраційний номер об`єкту, права щодо якого підлягають державній реєстрації;

4) видає витяги про державну реєстрацію прав;

5) робить відмітку (штамп) про державну реєстрацію прав на правовстановлювальних документах (у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно);

6) відкриває і закриває розділи Реєстру прав;

7) відкриває, веде та закриває реєстраційні справи;

8) надає інформацію з Реєстру прав у формі витягу та інформаційної довідки або відмовляє у її наданні;

9) здійснює інші повноваження, передбачені Положенням.

2.1. Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1.

2.2. Заява про державну реєстрацію прав подається реєстратору того БТІ, яке здійснює свою діяльність відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав на території адміністративно-територіальної одиниці, на якій розташований об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації.

До заяви про державну реєстрацію прав додаються правовстановлювальні документи (додаток 2), їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням.

Відповідальність за достовірність та повноту інформації у заяві про державну реєстрацію прав та доданих документах несе(уть) заявник (заявники).

2.9. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення права власності та інших речових прав на об`єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, та подаються для проведення такої реєстрації, повинні відповідати вимогам, встановленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами.

3.1. З моменту прийняття заяви про державну реєстрацію прав реєстратором БТІ розпочинається її розгляд.

Реєстратор БТІ встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об`єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема:

-відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);

-відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав;

-відповідність відомостей про об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, наявним у Реєстрі прав та поданим документам;

-відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна;

- наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно.

3.4. За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній.

У своїх діях реєстратор БТІ керується законодавством України.

3.5. Реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо:

3.5.10 у тридцятиденний строк з моменту надіслання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав заявником (заявниками) не усунено обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

3.11. Після внесення запису до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ видає витяг про державну реєстрацію прав, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа, а у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на правовстановлювальному документі також робить відмітку (штамп) про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 8.

Витяг про державну реєстрацію прав містить:

-дату видачі та номер витягу про державну реєстрацію прав;

-реєстраційний номер об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації;

-тип (призначення) об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації (житловий будинок, квартира, приміщення, об`єкт незавершеного будівництва тощо);

-адресу (місцезнаходження) об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації;

-відомості про власника (власників);

-підстави виникнення, переходу чи припинення права власності;

-форму власності;

-вид спільної власності та розмір часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності;

-відомості про правонабувача (правонабувачів);

-підстави виникнення, переходу чи припинення речового права;

-зміст і характеристика речового права;

-строк дії речового права;

-дату прийняття рішення про державну реєстрацію прав;

-особливі позначки реєстратора БТІ (дані, у разі їх наявності, про самочинне будівництво, про накладення заборони та/або арешту, про перебування майна у податковій заставі тощо);

-прізвище, ім`я, по батькові та підпис реєстратора БТІ;

-прізвище, ім`я, по батькові та підпис керівника БТІ або уповноваженої ним особи.

Зазначений витяг скріплюється печаткою БТІ.

Разом із витягом про державну реєстрацію прав заявнику (заявникам) або уповноваженій ним (ними) особі повертаються правовстановлювальний документ або документи, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва.

3.13. У разі відмови, у випадках, передбачених законом, від права власності чи іншого речового права на нерухоме майно власником (власниками) чи правокористувачем (правокористувачами) реєстратору БТІ подається заява про відмову від права власності та інших речових прав на нерухоме майно за формою, визначеною у додатку 9.

У випадку відмови від права власності на нерухоме майно справжність підпису власника (власників) такого майна на заяві, поданій особисто, засвідчується нотаріусом.

Разом із заявою про відмову від права власності та інших речових прав на нерухоме майно подаються правовстановлювальні документи, на підставі яких була проведена державна реєстрація прав.

Моментом прийняття заяви про відмову від права власності та інших речових прав на нерухоме майно вважається внесення реєстратором БТІ запису в журнал обліку заяв про державну реєстрацію прав з присвоєнням порядкового номера.

За результатом розгляду заяви про відмову від права власності та інших речових прав на нерухоме майно реєстратор БТІ вносить запис про відмову від права власності чи іншого речового права на нерухоме майно до відповідного розділу Реєстру прав або приймає рішення про відмову у її задоволенні за формою, визначеною у додатку 10.

Одночасно з внесенням запису про відмову від права власності чи іншого речового права на нерухоме майно до відповідного розділу Реєстру прав реєстратором БТІ на оригіналах правовстановлювальних документів робиться відмітка "Анульовано", яка посвідчується підписом реєстратора БТІ та скріплюється печаткою БТІ. Оригінали анульованих правовстановлювальних документів підшиваються до реєстраційної справи. Заявнику (заявникам) надається витяг з Реєстру прав.

Про внесення запису про відмову від права власності на нерухоме майно до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ у одноденний строк письмово повідомляє органи місцевого самоврядування, а у випадку відмови правокористувача (правокористувачів) - власника (власників) нерухомого майна.

6.2.2. Записи про право власності на об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, та суб`єкта (суб`єктів) цього права містять:

У разі закріплення об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, за юридичними особами, які здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління, разом з інформацією про власника зазначаються відомості про правовий режим майна, а саме - належність майна суб`єкту господарювання на праві оперативного управління чи праві господарського відання;

-підстави виникнення, переходу чи припинення права власності;

-форму власності;

-вид спільної власності та розмір часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності;

-прізвище, ім`я, по батькові реєстратора БТІ;

-прізвище, ім`я, по батькові керівника БТІ;

-дату внесення записів та дату внесення змін до записів;

- додаткові відомості (особливі позначки реєстратора БТІ).

6.3. Реєстраційна справа включає документи, в яких містяться відомості про об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, право власності на нього, інші речові права, а саме:

- заяви про державну реєстрацію прав;

- нотаріально засвідчені копії правовстановлювальних документів;

- копії документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва;

- копії рішень реєстратора БТІ про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

- рішення реєстратора БТІ про державну реєстрацію прав;

- копії рішень реєстратора БТІ про відмову в державній реєстрації прав;

- копії розділів Реєстру прав;

- інформацію про видані витяги та інформаційні довідки з Реєстру прав;

- дані технічної інвентаризації;

- анульовані правовстановлювальні документи у випадках, передбачених Положенням;

- копії документів, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав, видачу витягу про державну реєстрацію прав та надання витягу з Реєстру прав;

- інші документи, що отримані в результаті проведення державної реєстрації прав.

Документи в реєстраційній справі розміщуються в порядку їх надходження та видачі і мають послідовну нумерацію.

У разі накопичення в одній реєстраційній справі великої кількості документів вона може бути розділена на два томи і більше. У такому випадку на титульному аркуші кожного тому реєстраційної справи зазначається реєстраційний номер тому. Кожний том реєстраційної справи повинен мати опис документів, які містяться в ньому.

Вилучення документів із реєстраційної справи забороняється, крім випадків, передбачених законом.

03.10.2009 року ЧДУ імені Петра Могили в особі ректора ОСОБА_8, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони та ОСОБА_1 з другого боку, заключили Контракт за № 85/09, згідно якого ОСОБА_1 призначається на посаду професора кафедри інформаційних технологій та програмних систем даного університету на строк з 01.09.2009 року по 31.08.2014 року.

За п. 4.9 даного Контракту, ЧДУ імені Петра Могили зобов`язується забезпечити ОСОБА_1 житлом на протязі двох місяців з дня укладення контракту.

Після відпрацювання ОСОБА_1 50 місяців, але не пізніше ніж за два місяці до припинення дії контракту, ЧДУ імені Петра Могили зобов`язується безоплатно передати йому у приватну власність житло: квартиру АДРЕСА_1 , що належить ЧДУ імені Петра Могили на праві приватної власності, з оформленням правовстановлюючих документів на право власності на це житло у спосіб, передбачений законом (п. 4.9.1).

18.04.2014 року ректор університету звернувся до секретаря Миколаївської міської ради Гранатурова Ю.І. з листом за № 05/823, в якому просив прийняти до комунальної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 684 від 11.07.2014 року прийнято до комунальної власності АДРЕСА_1 , житловою площею 32,8 кв.м, загальною площею 54,2 кв.м. ТОВ ЖЕК «Соляні» взяти на баланс і забезпечити експлуатацію прийнятого до комунальної власності міста житлового приміщення; КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» внести зміни до технічної документації на житлове приміщення; відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради заселити вищевказане житлове приміщення в установленому законом порядку.

09.09.2014 року Профспілковим комітетом ЧДУ імені Петра Могили прийнято рішення; надати 2-кімнатну квартиру, загальною площею 54,2 кв.м., жилою площею 32,8 кв.м. по АДРЕСА_1 доктору технічних наук професору Мусієнко М.П., що підтверджується витягом із протоколу засідання профспілкового комітету №6.

23.09.2014 року ОСОБА_1 виданий ордер № 41 серії 009253 на спірну квартиру. За довідкою ТОВ ЖКП «Соляні» ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі з 05.11.2010 року.

29.08.2014 року між ЧДУ імені Петра Могили та ОСОБА_1 заключений контракт за № 32/14, згідно якого він призначається на посаду завідувача кафедри інформаційних технологій та програмних систем університету на строк з 01.09.2014 року по 31.08.2014 року.

За п. 4.9 даного контракту, ЧДУ імені Петра Могили згідно контракту 85/09 від 03.10.2009 року безоплатно передає ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що належить ЧДУ, і яка була придбана для нього університетом згідно договору купівлі-продажу.

06.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до КП ММБТІ із заявою про проведення первинної інвентаризації квартири та виготовлення технічного паспорту для приватизації квартири АДРЕСА_1 .

07.03.2017 року Міністерством освіти і науки України в особі заступника міністра Чорноморському державному університету за номером 1/11-2259 направлений лист про те, що Міністерство не надає згоди на передачу квартири, яка перебуває на балансі університету із сфери управління Міністерства у власність територіальної громади м. Миколаєва на підставі ЗУ « Про управління об`єктами державної власності» та Комісії з майнових питань підприємств, установ, та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки (протокол 3 від 21.02.2017 року).

29.03.2017 року за № 1/3-229 ректор ЧДУ імені Петра Могили направив листа адвокату Радіоновій В.Є. , в якому вказав наступне.

Згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2009 року, ЧДУ імені Петра Могили придбав (купив) квартиру АДРЕСА_1 .

Придбана учбовим закладом квартира, згідно ст. 5 Житлового Кодексу України, відноситься до відомчого фонду і належить засновнику університету- Міністерству освіти і науки.

В п.2 ст. 70 ЗУ «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року зазначено, що все майно вищих державних і комунальних учбових закладів віддане їм для господарської діяльності не може бути предметом застави і не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним або фізичним особам без згоди засновника вищого навчального закладу.

За наданням згоди передачі квартири ОСОБА_1 потрібно звернутись до Міністерства освіти і науки України або до суду.

19.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я директора КП ММБТІ, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, в якій просить скасувати реєстрацію права власності за Державою в особі Міністерства освіти і науки України на квартиру АДРЕСА_1 .

29.05.2017 року ОСОБА_1 листом М-360/3/7-1.7 Головного територіального управління юстиції направлена відповідь наступного змісту.

Розгляд даного питання та прийняття відповідного рішення не відноситься до повноважень ні Міністерства юстиції України, ні територіального управління юстиції у Миколаївській області.

25.05.2017 року директором КП ММБТІ направлено відповідь ОСОБА_1 на його звернення, та роз`яснено, що реєстрація проведена у відповідності до Статуту ЧДУ імені Петра Могили, згідно якого все майно цього учбового закладу належить державі, а учбовий заклад здійснює лише оперативне управління.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, КП ММБТІ, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, третя особа- Чорноморський державний університет імені Петра Могили про визнання дій протиправними та скасування реєстраційного запису.

Постановою Миколаївського окружного суду від 26.09.2017 року даний позов залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року постанову скасовано, провадження у справі закрито , оскільки дані спірні правовідносини не належать до адміністративного судочинства, натомість можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

IV.Мотиви з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на момент розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно гуртуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи у відповідності до Конституції України, Законів України, Міжнародних договорів, застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загалом , право власності набувається особами з підстав, що не заборонені законом, в тому числі із правочинів ( ст. 328 ЦКУ), якщо інше не випливає із закону, або не встановлено судом, право власності вважається набутим правомірно.

Оскільки набуття права власності- це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні норми про « визнання права власності « ( ст. 392 ЦКУ)- повинен установити,з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб набуто право власності на спірний об`єкт , та чи підлягає це право захисту у вказаний позивачем спосіб.

Згідно із ст.2 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень-це офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18.

За приписами ч.4 ст. 334 ЦКУ, слід розрізняти державну реєстрацію договору і реєстрацію самого майна ( реєстрація будинків, квартир, тощо ). Реєстрація майна, на відміну від реєстрації договору,не має правовстановлюючого значення. З такою реєстрацією законодавець не пов`язує виникнення у особи права власності. Слід також розрізняти реєстрацію прав на об`єкти нерухомості, яка пропонується ЦКУ ( ст. 182).

За приписами ст. 182 ЦКУ, визначаються загальні засади державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі. Обмежень цих прав, їх виникнення, переходу і припинення. За цією статтею державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною і здійснюється відповідним органом. Законодавець безпосередньо не визначає орган державної реєстрації, а також порядок їх вчинення. У ч.4 ст. 182 ЦКУ зроблено застереження, що порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюється законом.

За приписами ст. 63 ЗУ «Про освіту» від 17.02.2002 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за вищим начальним закладом з метою забезпечення діяльності, передбаченої його статутом, і відповідно до закону та організаційно-правової форми власником закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання та інше необхідне майно.

Майно, що закріплене за вищим навчальним закладом державної або комунальної форми власності, а також доходи від використання цього майна належать вищому навчальному закладу на правах оперативного управління.

Майно, що знаходиться у державній та комунальній власності і передане в оперативне управління вищим навчальним закладам державної і комунальної власності, не підлягає вилученню або передачі будь-якому підприємству, тощо, крім випадків, передбачених законодавством.

Майно вищих навчальних закладів державної та комунальної власності, що забезпечує їх статутну діяльність, не може бути предметом застави.

За п.2.2 Статуту, головним розпорядником коштів Державного бюджету при фінансуванні Університету є Міністерство освіти та науки України.

Пунктом 11.1 Статуту університету, за ним, з метою забезпечення діяльності, передбаченого цим Статутом, закріпляються на правах оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, а також інше необхідне майно.

На виконання вимог ЦКУ, 01.07.2004 року прийнято ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Правочини, щодо нерухомого майна вчиняються , якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього закону. Реєстрація речових прав та нерухомість, їх обмежень здійснюється лише у разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна ( ст.3 вищезгаданого закону).

На момент прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у державі вже сформувалася певна система реєструючих органів та діяв порядок реєстрації. Так, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. №7/5 (у редакції наказу від 28 січня 2003 р. №6/5), було запроваджено державний реєстр прав на нерухомість, держателем якого визначено Міністерство юстиції України. До прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідно до Тимчасового положення, функції з державної реєстрації здійснювали органи, визначені окремими нормативно-правовими актами.

Під час розгляду даної категорії справ суд повинен встановити та зазначити у рішенні, які саме документи визначені нормами чинного законодавства не давали підстав державному реєстратору вчиняти необхідні реєстраційні дії, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування.

При цьому, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій.

Державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права.

Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права , виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав, законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України", Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії"), і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") , напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" , зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності", Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини ,майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Суд у даній справі перевірив відповідність втручання вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання , і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття державоюв особі Міністерства освіти та науки України в оперативному управлінні Чорноморського державного університету імені Петра Могили,права власності на квартиру АДРЕСА_1 , дійшов висновку про те, що право власності виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги за своїми наслідками становлять втручання позивача у право держави на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов. Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності.

Така позиція суду відповідає постанові ВП ВС від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц.

За такого, позивач не надав доказів щодо яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давали підстав державному реєстратору чинити необхідні реєстраційні дії; яким актом цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання незаконним і таким, що підлягає скасуванню; і яким чином задоволення позову у такий спосіб є ефективним засобом захисту порушеного права.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

V.Щодо судових витрат

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

За такого, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263 - 265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства освіти та науки України, Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання протиправними та скасування державної реєстрації права власності, третя особа - Чорноморський національний університет імені Петра Могили - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16 грудня 2021 року

Суддя Н.П. Черенкова