Справа № 463/152/21
Провадження № 2/463/746/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання: Онишкеивча О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ «Служба у справах дітей» Личаківського району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про виселення із займаного приміщення та стягнення заборгованості, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів із кімнати учнівського гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13 м.кв. без надання іншого жилого приміщення; про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 15956,79 гривень, 548,08 гривень - інфляційних збитків, 421,6 гривень - 3% річних, загалом 16926,47 гривень, а також судових витрат.

Позов мотивує тим, що наказом тресту «Південьзахіделектромережбуд» від 19 січня 1972 року № 7 третя секція гуртожитку на АДРЕСА_2 на 340 місць загальною площею 3140 кв.м. була передана на баланс Механізованої колони № 34 тресту «Південьзахіделектромережбуд», яку зобов`язано укласти договір оренди з Львівським міським профтехучилищем № 33 на 300 місць у цьому гуртожитку. Вказаний документ був змінений наказом тресту «Південьзахіделектромережбуд» від 15 лютого 1972 року № 20, згідно з яким Механізовану колону № 34 зобов`язано безкоштовно по акту передати на баланс Львівському міському профтехучилищу № 33 (в подальшому ДПТНЗ «Львівський професійний політехнічний ліцей», а на даний час Державний навчальний заклад «Львівське вище професійне політехнічне училище») вказану секцію гуртожитку на АДРЕСА_2 (на даний час АДРЕСА_2 ), та наказано мехколоні № 34 укласти договір з ДПТУ-33 на постійну оренду 40 місць в гуртожитку. На виконання цього наказу між позивачем та ВАТ «Південьзахіделектромережбуд» 22 листопада 1992 року укладено договір оренди жилих приміщень, відповідно до якого останньому надано до 31 грудня 1997 року в користування 15 кімнат у підвальному приміщенні та 7 кімнат на першому поверсі згаданого гуртожитку (без номерної ідентифікації кімнат). Відповідно до довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 грудня 2009 року об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_2 згідно матеріалів інвентаризаційної справи має статус студентського гуртожитку, право власності на даний об`єкт не зареєстровано, даний гуртожиток знаходиться на балансі позивача. Крім цього, Управлінням професійно-технічної освіти в довідці № 9а-1380 від 19 грудня 2011 року підтверджено, що об`єкт є державною власністю і знаходиться в оперативному управлінні та перебуває на балансі ліцею. Указані обставини встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2011 року в справі 2-2874/11, що набрало законної сили, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України указані обставини є такими, що не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дане рішення залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 4 липня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2012 року. Таким чином, гуртожиток на АДРЕСА_2 має статус студентського та перебуває на балансі ДПТНЗ «Львівський професійний політехнічний ліцей», який був перейменований на Державний навчальний заклад «Львівське вище професійне політехнічне училище» згідно з наказом № 1736 від 11 грудня 2013 року. Також, відповідно до Інформаційної довідки від 30 грудня 2020 року позивачу вказаний гуртожиток належить на праві оперативного управління.

1 січня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір на проживання у гуртожитку ЛВППЛ (далі договір). Згідно з п. 1 даного договору ліцей надає, а квартиронаймач приймає житлову кімнату для проживання за адресою: АДРЕСА_3 м.кв., кількість осіб 3, а саме: ОСОБА_1 (мама), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_3 (син). Відповідно до п. 3 даного договору приміщення та майно надається терміном на 1 рік з 1 січня 2014 року до 1 січня 2015 року (короткостроковий договір) без права власності, суборенди та перебудови.

Згідно з п. 7.1 договору «мешканець» зобов`язується в 10-денний термін після закінчення договору звільнити кімнату. Позивач неодноразово направляв відповідачам повідомлення про закінчення строку дії договору оренди, наявність заборгованості та необхідність звільнити займане приміщення, проте ці заходи не дали жодних позитивних результатів. Окрім того, як встановлено вищевказаними рішеннями судових установ спільне рішення адміністрації ліцею та профкому про надання жилої площі відповідачу в студентському гуртожитку на АДРЕСА_2 не видавалося, ордеру на вселення у кімнату АДРЕСА_4 відповідач ніколи не отримувала. При цьому, укладений між сторонами договір від 1 вересня 2008 року на тимчасове проживання в учнівському гуртожитку згідно вказаних вимог закону не надає правових підстав відповідачу для проживання в займаному нею приміщенні.

Після укладення договору 1 січня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , відповідач та її діти, у встановленому порядку не отримали ордер на вселення до займаного житла, як і не приймалося відповідне спільне рішення адміністрації училища та профкому про надання жилої площі відповідачам. Виселенню разом з наймачем підлягають і особи, які з ним проживають.

Разом з тим, зважаючи на наявність положень п. 6, 8 договору на проживання в учнівському гуртожитку, відсутність у відповідачів ордеру на вселення до кімнати № 68 учнівського гуртожитку, відповідачі є такими, що займають указану кімнату, відповідно до актів фактичного проживання, в порушення умов договору, не звільнили і не вчиняють жодних дій, що свідчили б про їхні наміри звільнити займані ними кімнату в гуртожитку, що змушує ДНЗ «ЛВППУ» звертатись до суду. При цьому таке зайняття є самоправним, без правової підстави, а тому відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла в порядку ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Договором на проживання в учнівському гуртожитку від 1 січня 2014 року передбачено, що ліцей, в особі директора, надає, а ОСОБА_1 приймає житлову кімнату № НОМЕР_1 для проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за проживання в приміщенні гуртожитку та використані комунальні послуги «мешканець» вносить плату на розрахунковий рахунок навчального закладу, згідно нарахованої йому суми, що розраховується відповідно до розробленої калькуляції, до 25 числа поточного місяця (п. 5 договору). Відповідно до п. 6 договору у разі не сплати «мешканцем» пред`явленої для оплати суми впродовж 1 місяця він виселяється із займаного ним приміщення. З довідки-розрахунку вбачається, що за період з березня 2019 року по листопад 2020 року зазначена відповідач не здійснювала оплату за проживання в гуртожитку, внаслідок чого утворилась заборгованість. Весь цей час відповідачі проживали у кімнаті АДРЕСА_4 , що підтверджується актами фактичного проживання. Позивач вже неодноразово звертається до суду за захистом свої порушених прав. Зокрема із заявою про видачу судового наказу. Відповідно до п. 1 судового наказу від 10 квітня 2019 року в справі № 463/1888/19 виданого Личаківським районним судом м. Львова вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь ДНЗ «Львівське вище політехнічне училище» 7653,57 гривень за комунальні послуги. Вказана заборгованість утворилася із вересня 2018 року по березень 2019 року. Заборгованість на даний час непогашена.

На підставі викладеного, у відповідачів виникли зобов`язання щодо сплати платежів за надані комунальні послуги. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів як споживачів від оплати відповідних послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати в повному розмірі. Зважаючи на те, що відповідач є споживачем послуг та повинна була здійснювати оплату таких послуг на рахунок позивача, однак, вчасно та регулярно платежі не сплачувала, що призвело до утворення заборгованості, а тому така заборгованість підлягає стягненню в примусовому порядку.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з п. 5 договору мешканець зобов`язаний оплачувати надані йому комунальні послуги до 25 числа поточного місяця, отже останнім днем оплати є 24-те число поточного місяця, а з 25-того - зобов`язання вважається простроченим. Зважаючи на те, що між позивачем та відповідачем існують грошові зобов`язання, які відповідачем порушуються, наявна заборгованість підлягає сплаті з врахуванням трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою України, період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду у підготовче засідання.

19 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача директора ДНЗ «ЛВППУ» Дмитришина Я.С. про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 16535,53 гривень, 548,08 гривень - інфляційних збитків, 421,6 гривень - 3% річних, загалом 17505,21 гривень, а також стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 4204 гривень.

В підготовчому засіданні 22 березня 2021 року вказана заява про збільшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду.

22 березня 2021 року ухвалю суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Судові засідання 26 травня 2021 року та 23 червня 2021 року не відбулись у зв`язку з неявкою в такі сторони відповідача.

В судове засідання 21 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_5 не з`явилась, подала клопотання відповідно до якого позов підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить проводити у відсутності сторони позивача.

Відповідачі знову в судове засідання 21 вересня 2021 року не з`явились, хоча належним чином були повідомленими про час і місце проведення такого, про причини неявки суд не повідомили, відзиву, клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Представник третьої особи, будучи повідомленим про час і місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, враховуючи, що це вже третя неявка в судове засідання сторони відповідача, яка жодного разу не повідомила про причини таких, суд з врахуванням поданих клопотань, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і представника третьої особи та ухвалити рішення на підставі наявних доказів.

У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова в справі № 2-2874/11 від 21 грудня 2011 року встановлено, що гуртожиток на АДРЕСА_2 має статус студентського та перебуває на балансі ДПТНЗ «Львівський професійний політехнічний ліцей», а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України указані обставини є такими, що не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ДПТНЗ «Львівський професійний політехнічний ліцей» був перейменований на Державний навчальний заклад «Львівське вище професійне політехнічне училище» згідно з наказом Міністерства освіти і науки України № 1736 від 11 грудня 2013 року.

З інформаційної довідки № 239400019 від 30 грудня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що гуртожиток в АДРЕСА_2 є в державній власності в особі Міністерства освіти і науки України та Державному навчальному закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» належить право оперативного управління.

1 січня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір на проживання в гуртожитку ЛВППЛ (далі договір).

Згідно з п. 1 даного договору ліцей надає, а квартиронаймач приймає житлову кімнату для проживання за адресою: АДРЕСА_3 м.кв., кількість осіб 3, а саме: ОСОБА_1 (мама), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_3 (син). Відповідно до п. 3 даного договору приміщення та майно надається терміном на 1 рік з 1 січня 2014 року до 1 січня 2015 року (короткостроковий договір) без права власності, суборенди та перебудови.

Згідно з п. 7.1 договору «мешканець» зобов`язується в 10-денний термін після закінчення договору звільнити кімнату.

Позивач неодноразово направляв відповідачам повідомлення про закінчення строку дії договору оренди, наявність заборгованості та необхідність звільнити займане приміщення, однак спірне приміщення стороною відповідача не звільнено та не повернуто позивачу.

Після укладення договору 1 січня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , відповідач та її діти, у встановленому порядку не отримали ордер на вселення до займаного житла, як і не приймалося відповідне спільне рішення адміністрації училища та профкому про надання жилої площі відповідачам.

Актами фактичного проживання від 5 вересня 2018 року, 9 жовтня 2019 року, 22 липня 2020 року підтверджується факт проживання у спірному приміщенні відповідачів у справі.

З акту фактичного проживання від 30 листопада 2020 року вбачається, що у спірному приміщенні проживає відповідач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 . Таким чином відповідач ОСОБА_4 станом на день складення зазначеного акту у спірному приміщенні вже не проживала.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Питання про виселення на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Оскільки відповідачі не надали жодних належних і допустимих доказів законності зайняття спірного приміщення, не надали доказів наявності в них ордера на вселення в спірне приміщення, беручи до уваги, що строк договору від 1 січня 2014 року закінчився, а тому відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають виселенню з кімнати учнівського гуртожитка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13 м.кв. без надання іншого жилого приміщення.

Щодо виселення відповідача ОСОБА_4 з зазначеної кімнати, то суд відмовляє, оскільки як встановлено в судовому засіданні така не проживала там станом на 30 листопада 2020 року.

Договором на проживання в учнівському гуртожитку від 1 січня 2014 року передбачено, що ліцей, в особі директора, надає, а ОСОБА_1 приймає житлову кімнату № НОМЕР_1 для проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за проживання в приміщенні гуртожитку та використані комунальні послуги «мешканець» вносить плату на розрахунковий рахунок навчального закладу, згідно нарахованої йому суми, що розраховується відповідно до розробленої калькуляції, до 25 числа поточного місяця (п. 5 договору). Відповідно до п. 6 договору у разі не сплати «мешканцем» пред`явленої для оплати суми впродовж 1 місяця він виселяється із займаного ним приміщення.

З довідки-розрахунку вбачається, що за період з березня 2019 року по листопад 2020 року відповідачі не здійснювали оплату за проживання в гуртожитку, внаслідок чого утворилась заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 15956,79 гривень, 548,08 гривень - інфляційних збитків, 421,6 гривень - 3% річних, загалом 16926,47 гривень. За період з грудня 2020 року по березень 2021 року додатково утворилась заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 578,74 гривень.

Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів як споживачів від оплати відповідних послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі.

Оскільки відповідачі є споживачами послуг, то повинні були здійснювати оплату таких на рахунок позивача, однак, вчасно та регулярно платежі не сплачували, що призвело до утворення заборгованості, а тому така заборгованість підлягає стягненню в примусовому порядку.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з п. 5 договору мешканець зобов`язаний оплачувати надані йому комунальні послуги до 25 числа поточного місяця, отже останнім днем оплати є 24-те число поточного місяця, а з 25-того - зобов`язання вважається простроченим.

Враховуючи наведене, суд вважає, що з березня 2019 року по листопад 2020 року включно заборгованість в солідарному порядку підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 в розмірі 15956,79 гривень - по оплаті житлово-комунальних послуг, 548,08 гривень - інфляційних збитків, 421,6 гривень - 3% річних, загалом 16926,47 гривень.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 після листопада 2020 року не проживала у спірному приміщенні, а тому за період з грудня 2020 року по лютий 2021 року підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 578,74 гривень.

Ухвалюючи рішення у справі, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд повинен вирішити питання судових витрат. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 4204 гривні за позовні вимоги майнового і немайнового характеру. Оскільки суд прийшов до переконання, що відсутні підстави для виселення одного з відповідачів, а тому з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути в користь позивача 1401,33 гривень судового збору за позовному вимоги немайнового характеру, оскільки відповідач ОСОБА_3 є неповнолітнім. Крім того, з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 слід стягнути судовий збір за позовну вимогу майнового характеру пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з ОСОБА_1 в користь позивача слід стягнути 1085,74 гривні, а з відповідача ОСОБА_4 1016,27 гривень.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

позов Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ «Служба у справах дітей» Личаківського району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про виселення із займаного приміщення та стягнення заборгованості задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з кімнати учнівського гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13 м.кв. без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» 16926 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 47 (сорок сім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» 578 (п`ятсот сімдесят вісім) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» 1085 (одну тисячу вісімдесят п`ять) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» 1016 (одну тисячу шістнадцять) гривень 27 (двадцять сім) копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Державний навчальний заклад «Львівське вище професійне політехнічне училище», місцезнаходження: 79035, м. Львів, вул. Зелена, 151а, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02545620.

Відповідачі: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Відділ «Служба у справах дітей» Личаківського району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, місцезнаходження: 79017, м. Львів, вул. К.Левицького, 67, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42430417.

Суддя: Стрепко Н.Л.