Провадження № 2/522/7320/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючої судді - Ковтун Ю.І.,

за участі секретаря - Лахматової С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кіріяк Н.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Трояна О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Вахненко Юлія Олександрівна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), третя особа Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Вахненко Юлія Олександрівна (, місцезнаходження: 65012, м.Одеса, вул. Середньофонтанська, 19-Б), в якій просить: визнати недійсним договір дарування від 10.09.2020 на квартиру під АДРЕСА_3 , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Вахненко Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4-315.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при укладенні договору дарування волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного йому майна на користь обдарованого, він помилявся щодо правової природи правочину, мав на меті складання заповіту. Організацію підписання договору взяв на себе відповідач. У нотаріуса ніхто позивачу не зачитував договір, хоча він має вади здоров`я та йому важко читати й сприймати інформацію, тому він підписав документ не читаючи, повністю довіряючи своєму сину. Також зазначає, що при укладенні договору дарування від 10.09.2020 нотаріусом не було роз`яснено зміст договору та не було встановлено чи взагалі позивач розумів, що саме підписує. Вказує, що постійно проживає у спірній квартирі, іншого житла не має, тобто, майно не вибуло з фактичного володіння та користування, також позивачем оплачуються всі комунальні послуги. Отже, фактичної передачі спірного нерухомого майна не відбулося.

Ухвалою суду від 21 липня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено вказану справу до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.29-30).

08.09.2021 на адресу суду від представника відповідача адвоката Трояна О.С. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що підписавши договір дарування ОСОБА_1 підтвердив, що розуміє значення своїх дій та діє добровільно. Жодні медичні картки, виписки не є підтвердженням вразливого стану позивача та неможливості усвідомлювати свої дії, в свою чергу доказів на підтвердження того, що він начебто погоджувався на складання заповіту, позивачем не надано. Зазначає, що відсутня необхідність повної фактичної передачі майна, оскільки відповідач жодним чином не заперечує, щоб позивач безоплатно проживав у спірній квартирі. (а.с. 52- 56).

16.09.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що при підписанні вищевказаного договору він повністю довіряв своєму сину, який скориставшись його уразливим станом, запевнив що у нотаріуса буде складено саме заповіт. Він взагалі не розумів, що передає відповідачу право власності на квартиру. Спірний договір вголос прочитано не було, та йому не були роз`яснені наслідки підписання документів та не було встановлено чи взагалі він розумів, що саме підписує, чи погоджується на такі наслідки. Вказує, що факт оплати ним комунальних послуг жодним чином не підтверджує його здатність читати та усвідомлювати зміст документів, оскільки сплачує комунальні послуги через касира.

Також зазначає, що окрім сплати комунальних послуг, йому потрібна матеріальна допомога на лікування, придбання ліків, продуктів харчування, що стало підставою для звернення за допомогою до сина, а в подальшому до нотаріусу щодо складення заповіту. Він діяв під впливом помилки, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за заповітом, й укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникли після його укладення (а.с.65-70).

20.09.2021 на адресу суду від представника відповідача адвоката Трояна О.С. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що у 2016 році позивач вже укладав договір дарування іншого нерухомого майна, та подарував своєму сину - відповідачу, квартиру, таким чином позивач розуміє, правову природу договору дарування та наслідки його укладання. Позивач мав намір укладати спірний договір дарування, що й було зроблено, а всі твердження про протилежне не підтверджені жодним доказом. Також посилається на те, що договір дарування було укладено 10.09.2020, а позовну заяву позивач подав 30.06.2021, тобто майже через 10 місяців. Станом на теперішній час позивач проживає у цій квартирі, відповідач не має жодних намірів висилити позивача, та позбавляти його житла (а.с. 72-74).

04.10.2021 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що у 2016 році він дійсно хотів подарувати квартиру та договір дарування відповідав його внутрішній волі. У 2016 році вони з сином домовлялись про укладення договору дарування на відміну від укладеного договору дарування від 10.09.2020, під час якого він був впевнений, що складає заповіт. На момент укладення договору він працював та не потребував допомоги як утриманець. За житло сплачує самостійно та сторонньої допомоги не потребує. Також посилається на те, що вони з відповідачем обговорювали, що він залишить йому квартиру за заповітом після смерті. Вважає, що відповідач скористався його станом здоров`я, за для введення його в оману щодо укладання спірного договору. Також зазначає, що звернувся до суду з позовом в межах строку встановленого ст. 728 ЦК України (а.с.87 89).

Ухвалою Приморського районний суд м. Одеси від 05 жовтня 2021 року закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с . 93).

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні позивач також пояснив, що оформленням договору займався відповідач, якому він надав всі документи. У нотаріуса відповідач надав йому документи на підпис та сказав, що це заповіт. Документи складалися без нього та нотаріус не роз`яснювала що він підписує та правові наслідки договору. Також пояснив, що він погано розуміє українську мову та не розумів, що він підписує.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні відповідач також пояснив, що він не примушував позивача підписувати спірний договір. Позивач мешкає в квартирі, яку він подарував. Пояснив, що на позивача здійснює тиск його дружина.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлений належним чином. На адресу суду надходили листи Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, в яких просять розглядати справу без присутності представника нотаріальної контори, заперечень щодо винесення рішення не мають (а.с.45).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 10 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири під АДРЕСА_3 , який посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Вахненко Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4-315 (а.с. 11).

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку 10.09.2020, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223380615 (а.с. 12).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 провадження №12-112гс18.

Частина перша статті 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України у разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц провадження № 61-13359св19.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Зі змісту оспорюваного договору дарування убачається, що правочин був посвідчений нотаріусом після того, як було встановлено, що кожна зі сторін однаково розуміла значення, умови правочину та його правові наслідки.

В графі підписи сторін Договору дарування квартири, напроти слова « ОСОБА_3 », позивач вчинив всій особистий підпис і власноручно написав своє прізвище ім`я та по батькові.

Зі змісту Договору від 10 вересня 2020 року убачається, що сторони взаємно стверджували (пункт 10): ми, сторони, підтверджуємо, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Усвідомлюємо значення своїх дій і можемо керувати ними. Не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання даного договору дарування відповідає нашим інтересам; не перебуваємо у стані алкогольного та /або іншого сп`яніння та не хворіємо на хвороби, які можуть вплинути на нашу здатність усвідомлювати значення свої дій та можливість ними керувати. Розуміємо природу цього договору, своїх права та обов`язки за договором; підтверджуємо, що відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів. Які б мали істотне значення та були свідомо приховані нами; договір укладається відповідно до справжньої волі без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, укладання договору не є результатом впливу тяжких обставин; а також свідчимо, що зміст цього договору нам нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний нами повністю. Своїми підписами підтверджуємо однакове розуміння значення правочину та його правових наслідків для кожної із сторін на відсутність у сторін заперечень.

Крім того, відповідно до пункту 17 Договору нотаріусом було прочитано Договір уголос з одночасним усним перекладом тексту з української мови на російську мову.

Позивач стверджує, що мав на меті складання заповіту та помилився щодо правової природи правочину, який підписав з відповідачем.

Разом з тим, доказів недійсності договору дарування, внаслідок вчинення його під впливом помилки позивач суду не надав. Посилання позивача, щодо мети складання заповіту не підтверджується фактичними обставинами справи.

Надана позивачем інформація, що міститься у медичній документації, свідчить про наявність у нього певних проблем зі здоров`ям, проте, ці відомості не підтверджують обставину щодо перебування його у безпорадному стані на момент укладення Договору дарування від 10 вересня 2020 року. З наданої медичної документації не вбачається, що останній страждає на тяжке захворювання та потребує сторонньої допомоги.

Будь-яких доказів що стан здоров`я позивача не давав йому змоги у повній мірі усвідомлювати свої дії, до суду надано не було, та відповідних клопотань перед судом не ставилось, зокрема, щодо призначення відповідної експертизи.

Посилання позивача на те, що після укладання договору дарування він продовжує проживати в подарованій відповідачу квартирі, з урахуванням сукупності всіх обставин справи, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, позивач уклав такий договір зі своїм сином, а не зі сторонньою особою, та з моменту укладення договору жодних претензій з боку відповідача до позивача з приводу його проживання у квартирі не надходило.

Факт оплати позивачем комунальних послуг за квартиру також не свідчить про те, що він не розумів значення укладеного ним правочину, оскільки продовжував проживати у квартирі та, відповідно, користуватись такими послугами.

Суд зазначає, що погіршення стосунків сторін після укладення правочину не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення.

Окрім того, суд враховує, що позивач у 2016 році подарував відповідачу квартиру шляхом укладення саме договору дарування, що додатково свідчить про обізнаність позивача з правовою природою такого правочину.

Надавши оцінку обставинам справи, суд дійшов до висновку про те, що укладаючи договір дарування квартири, ОСОБА_1 не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що він мав намір передати нерухоме майно у власність відповідачу лише за заповітом, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Суд вважає, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваного договору дарування.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ті обставини та підстави, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263 - 265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Вахненко Юлія Олександрівна про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.І. Ковтун