Справа № 638/1303/21
Провадження № 2/638/3010/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Щепіхіної В.В.

за участю секретаря судового засідання - Шевченко І.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Стороженко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчого, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у лютому 2021 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчого у розмірі 303750 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.12.2015 року позивач звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим Харківської обласної прокуратури Горгулем Д. В., однак відомості до ЄРДР внесені не були, чим порушено право на доступ до правосуддя. 29.12.2015 року слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відомості до ЄРДР за його заявою. 01.02.2016 року відомості внесені до ЄРДР за №0000119 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. У даному кримінальному провадженні слідчим неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовувалися слідчими суддями 03.08.2016, 01.12.2016, 05.01.2017, 28.02.2017, 10.07.2017, 09.11.2018, 17.12.2018, 14.11.2019 року із зазначенням конкретних недоліків досудового розслідування, проте слідчих дій проведеного не було, недоліки досудового розслідування не усунуті. Факт протиправної бездіяльності слідчих і спричинення позивачу моральної шкоди встановлено висновком спеціаліста-психолога від 27.06.2018 року. У грудні 2019 року матеріали кримінального провадження направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування та поручено слідчому Соломенцеву Р.В. Позивач направив на адресу слідчого клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, однак слідчий не проінформував його про розгляд клопотання, у зв`язку з чим позивач повторно звернувся до слідчого із клопотанням, яке знову було проігнороване, після чого ОСОБА_1 втретє звернувся до слідчого. До теперішнього часу, слідчий не проінформував про розгляд клопотання, чим порушив права на доступ до правосуддя. 22.09.2020 року позивач звернувся до начальника другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР в м. Полтаві з клопотанням про відвід слідчого, однак про результати розгляду клопотання його знову не проінформували. Слідчий відповідача, незважаючи на ухвали суду, клопотання та докази, навмисно продовжує свою бездіяльність і не проводить досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє позивачу моральні страждання. Так, по вині відповідача, позивач, інвалід ІІ групи, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись в суд для захисту своїх прав, у зв`язку з чим переносить глибокі моральні страждання; по вині відповідача він також позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; по вині відповідача порушено психологічне благополуччя. Просить суд позов задовольнити, захистити конституційне право позивача на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого відповідача Соломенцевим Р. В. при імітації розслідування кримінального провадження №0000119 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 303750 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань - Стороженко А. І. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без участі представника ТУ ДБР у м. Полтаві. Крім того, матеріали цивільної справи містять відзив, згідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Так, у провадженні ТУ ДБР у м. Полтаві перебувають матеріали кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 щодо невиконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова слідчим в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Горгулем Д. В. під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000231. 06.04.2020 року слідчим Соломенцевим Р. В. винесено постанову про призначення судово-психологічної експертизи у відношенні ОСОБА_1 , а 27.05.2020 року надійшов лист з ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса щодо надання матеріалів кримінального провадження для проведення експертизи. 09.06.2020 року слідчим направлено матеріали кримінального провадження до експертної установи, а 13.07.2020 року надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи. 28.09.2020 року слідчим разом з матеріалами кримінального провадження було направлено додаткові матеріали (вихідні дані), необхідні для проведення судово-психологічної експертизи у відношенні ОСОБА_1 . Станом на теперішній час досудове розслідування триває та вживаються всі можливі заходи, спрямовані на встановлення об`єктивної істини, судово-психологічна експертиза станом на теперішній час також триває. Доводи ОСОБА_1 зводяться до його незгоди з процесуальними рішеннями по кримінальному провадженню. ЦПК України не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства під час розгляду справи фактів протиправності дій чи бездіяльності ТУ ДБР у м. Полтаві та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання дій протиправними. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, вказаних позивачем у позові та розрахунку, спричинення моральних страждань позивачу внаслідок дій/бездіяльності слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві не підтверджено. Представник наголосив, що у Дзержинському районному суді м. Харкова розглядається більше 30 аналогічних необґрунтованих позовів ОСОБА_1 до ТУ ДБР у м. Полтаві з тих самих підстав, доводів, тільки за різними кримінальними провадженнями, в яких він просить стягнути з державного бюджету від 1 до 2 мільйонів гривень за нібито завдану моральну шкоду при розслідування кримінальних проваджень, відкритих за його заявами. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_1 та членами його сім`ї подано більше 60 позовів про відшкодування завданої моральної шкоди діями чи бездіяльністю органів слідства та прокуратури, поданими з надуманих підстав оманливої видимості порушення прав та діяльності щодо їх захисту. Ухвалами слідчих суддів не встановлено протиправну бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків, позивач не тільки не довів протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Правовідносини між сторонами врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, питання правомірності дій відповідача слідчими суддями не перевірялось, оскільки це не входить до повноважень слідчого судді. Слідчі ТУ ДБР у м. Полтаві виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до суб`єктів, визначених у ст. 1174 ЦК України не належать. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та надані у судовому засіданні, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, зокрема із фабули, що міститься у Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000119 від 01.02.2016 року, до прокуратури області надійшла ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова, якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР, викладені у заяві ОСОБА_1 від 14.12.2015 року за фактом невиконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова слідчим в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Горгулем Д. В. під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - частина 2 статті 382 Кримінального кодексу України (а. с. 17).

24.02.2016 року ОСОБА_1 отримав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №0000119 (а. с. 18-20).

Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Удовіченка В.А. від 29.04.2016 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 від 01.02.2016 року у зв`язку з відсутністю в діях слідчого в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Горгуля Д. В. складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 382 Кримінального кодексу України (а. с. 42-43).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.08.2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Удовиченка В.А. від 29 квітня 2016 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 від 01.02.2016 р. - скасовано, матеріали кримінального провадження повернуті слідчому для продовження досудового розслідування (справа №646/8032/16-к, провадження №1-кс/646/3550/2016) (а. с. 40-41).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.01.2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Ковальова С.О. від 22.12.2016 року про закриття кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року, в іншій частині скарги відмовлено, матеріали даного кримінального провадження повернуті прокурору Харківської області для відновлення досудового розслідування, в ході якого необхідно усунути неповноту досудового розслідування та недоліки, викладені у мотивувальній частині даної ухвали (справа №646/4/17, провадження №1-кс/646/255/2017) (а. с. 35-36).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.02.2017 року скаргу ОСОБА_1 на постанову від 07.12.2016 про відмову у задоволенні клопотання №1 у кримінальному провадженні № 00000119 від 01.02.2016 року, винесену слідчим прокуратури Харківської області Ковальовим С.О - задоволено, постанову від 07.12.2016 про відмову у задоволенні клопотання №1 у кримінальному провадженні № 00000119 від 01.02.2016 року, винесену слідчим прокуратури Харківської області Ковальовим С.О. скасовано (справа №646/8032/16-к, провадження №1-кс/646/155/2017) (а. с. 37).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.07.2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Горідько В.А. від 28.04.2017 про закриття кримінального провадження № 0000119 від 01.02.2016 року, матеріали даного кримінального провадження повернуті прокурору Харківської області для відновлення досудового розслідування, в ході якого необхідно усунути неповноту досудового розслідування та недоліки, викладені у мотивувальній частині даної ухвали, в іншій частині скарги відмовлено (справа №646/4/17, провадження №1-кс/646/2576/2017) (а. с. 32-33).

Відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.11.2018 року, якою відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого другого слідчого відділу управління прокуратури Харківської області про закриття кримінального провадження № 0000119 скасовано, скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого від 20.02.2018 року про закриття кримінального провадження №0000119 задоволено, вказану постанову скасовано, а матеріали кримінального провадження повернуті прокурору для організації досудового розслідування (справа №646/4/17, провадження №11-сс/818/328/18) (а. с. 26-28).

Згідно ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.11.2019 року, скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Харківської області радника юстиції Клименка В.О. від 22.07.2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 від 01.02.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, задоволено частково, постанову слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Харківської області радника юстиції Клименка В.О. від 22.07.2019 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 від 01.02.2016 КК України, скасовано, матеріали кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 повернуто до прокуратури Харківської області для відновлення досудового розслідування, в ході якого необхідно усунути неповноту досудового розслідування та недоліки, викладені у мотивувальній частині даної ухвали, в іншій частині скарги відмовлено (справа №646/4/17, провадження №1-кс/646/4386/2019) (а. с. 22-25).

Суд відхиляє вищенаведені судові рішення, надані позивачем ОСОБА_1 в якості доказів на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди, адже вони стосуються органу, що здійснював досудове розслідування кримінального провадження №0000119 раніше, тобто до прийняття Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Полтаві, кримінального провадження до свого провадження, а саме - слідчого відділу прокуратури Харківської області, тобто вказані докази не відносяться до предмету доказування по вказаній справі, а отже підлягають відхиленню.

Судом достеменно встановлено, та не заперечувалось сторонами цивільного процесу, що наразі, досудове розслідування кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 382 Кримінального кодексу України проводиться Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Полтаві.

02.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Соломенцева Р. В. із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000119 від 01.02.2016 року (а. с. 16).

Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком № від 02.04.2020 року (а. с. 15).

Згідно процесуального рішення слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р. В. від 06.04.2020 року, матеріали кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року направлені до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса для проведення судово-психологічної експертизи у відношенні ОСОБА_1 . Вказане підтверджується інформацією по кримінальному провадженню №0000119 від 01.02.2016 року, наданою у листі від 06.05.2021 року за вих. №103вм/15-02-2 слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Соломенцевим Р. В., та з якого вбачається, що 06.04.2020 року слідчим Соломенцевим Р. В. було винесено постанову про призначення судово-психологічної експертизи у відношенні ОСОБА_1 за матеріалами кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року, а 28.09.2020 року слідчим було направлено додаткові матеріали (вихідні дані), необхідні для проведення судово-психологічної експертизи №9576. На даний час досудове розслідування триває, вживаються всі можливі заходи, спрямовані на встановлення об`єктивної істини; судово-психологічна експертиза у відношенні ОСОБА_1 триває (а. с. 129-130).

04.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві Соломенцева Р. В. із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000119 від 01.02.2016 року (а. с. 14).

Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком № від 04.05.2020 року (а. с. 13).

29.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві Соломенцева Р. В. із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000119 від 01.02.2016 року (а. с. 12).

Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком № від 29.05.2020 року (а. с. 11).

30.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві Соломенцева Р. В. із клопотанням про вивчення матеріалів кримінального провадження №0000231, що знаходиться у слідчого Алехіної Е .О., а також про збір характеризуючих даних про колишнього слідчого прокуратури Харківської області Горгуля Д. В. (а. с. 10).

Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком № від 30.07.2020 року (а. с. 9).

22.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві Глуховері А. В. із клопотанням про відвід слідчого Соломенцева Р. В. від проведення подальшого досудового розслідування кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року (а. с. 8).

Факт направлення вказаного клопотання позивачем засобом поштового зв`язку підтверджується фіскальним чеком № від 22.09.2020 року (а. с. 7).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зроблений висновок, що, «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обґрунтовує вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю слідчого відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою, «незважаючи на ухвали суду» (як зазначає у позові позивач), вважаючи непроведення досудового розслідування у розумні строки слідчим протиправним та таким, що породжує у позивача моральні страждання.

Проте, зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, більш того, після першого ж звернення до слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Соломенцева Р. В., яке відбулося поштовим засобом зв`язку 02.04.2020 року, уже 06.04.2020 року слідчим винесено постанову про призначення судово-психологічної експертизи у відношенні ОСОБА_1 за матеріалами кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року та матеріали кримінального провадження №0000119 від 01.02.2016 року направлені до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса для проведення судово-психологічної експертизи у відношенні ОСОБА_1 , тобто клопотання ОСОБА_1 було задоволено, та його права як потерпілого жодним чином не порушено.

Більш того, позивач ОСОБА_1 не оскаржував, як він вважав, бездіяльність слідчого Соломенцева Р. В., яка полягає у не розгляді клопотань, які він зобов`язаний розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав (частина 1 статті 220 КПК України). При цьому, навіть за умови оскарження процесуальних рішень слідчого, позивач таким чином використав би механізм реалізації свого права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 червня 2019 року, справа №461/2914/17, провадження № 61-34227св18.

Реалізація механізму оскарження постанов слідчого та скасування їх у судовому порядку у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Аналогічні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 638/14536/16-ц.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого Державного бюро розслідувань і притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження №61-20488св19); від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження №61-2685св19); від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18 (провадження №61-18842св19); від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 (провадження №61-21982св19); від 20 травня 2020 року у справі №337/3375/17 (провадження №61-11586св19); від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження №61-9407 св 20); від 19 лютого 2021 року у справі №227/4484/19 (провадження №61-4939св20); від 10 березня 2021 року у справі №646/8234/19 (провадження №61-14404св20).

Позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування, адже клопотання, відправлене ним до слідчого за допомогою поштового засобу зв`язку 02.04.2020 року, розглянуто вже 06.04.2020 року та його задоволено, а по справі призначена судово-психологічна експертиза у відношенні потерпілого ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок не розгляду його клопотань слідчим, причинного зв`язку між бездіяльністю посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві та настання тих негативних наслідків, про які він вказує у своїй позовній заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних доказів того, що посадовими особами відповідача вчинено будь-які протиправні дії стосовно нього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000119 від 01.02.2016 року.

Бездіяльність слідчого неправомірною судом не визнавалась, ОСОБА_1 не скористався правом на оскарження бездіяльності слідчого у порядку статті 303 КПК України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що тривалим проведенням досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, датою внесення відомостей про кримінальне правопорушення є 01.02.2016 року, однак у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві вказане кримінальне провадження перебуває лише з грудня 2019 року, та по вказаному провадженню у квітні 2020 року призначена судово-психологічна експертиза та по теперішній час матеріали знаходяться в експертній установі, а отже вина слідчого у недотриманні розумних строків, про які йде мова у статті 219 КПК України, відсутня.

Матеріали справи не містять судових рішень щодо недотримання слідчим розумних строків, та якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ним службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке дотепер триває.

Надану позивачем ОСОБА_1 виписку із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення, яка свідчить про його перебування з 08.09.2017 року по 20.09.2017 року на стаціонарному лікуванні, суд не бере до уваги як доказ спричинення моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві знаходиться лише з кінця грудня 2019 року.

Таким чином, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями слідчого, тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

З огляду на викладене, суд виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої належним чином не обґрунтований.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Крім того, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 вказаного Закону особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки ОСОБА_1 як позивач у цій справі, а також як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його вимог відмовлено, то судові витрати відносяться за рахунок держави та розподілу не підлягають.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України та на підставі ст.ст.12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчого - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 22.09.2021.

Суддя В.В. Щепіхіна