Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 177/217/18

провадження № 61-7096св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Надеждівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (далі - Надеждівська сільська рада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Дніпропетровській області (далі - Держгеокадастр), ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення орану місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтований тим, що 20 серпня 1997 року на підставі рішення Надеждівської сільської ради йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,150 га для обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серія ДП КВ006272, від 06 жовтня 1997 року. Державний акт на право приватної власності на землю зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 06 жовтня 1997 року № 5710. У зв`язку з тим, що його постійне місце проживання та місце роботи знаходилося в іншому населеному пункті, він не мав можливості користуватися земельною ділянкою, але був впевнений, що право власності на земельну ділянку гарантоване.

У 2013 році він приїхав у м. Кривий Ріг з метою розпочати будівництво житлового будинку, але, прибувши до земельної ділянки, побачив, що на ній вже знаходиться будинок.

04 квітня 2013 року, після того, як він дізнався, що його земельною ділянкою користується інша, невідома йому особа, він подав заяву до Надеждівської сільської ради з вимогою про повернення земельної ділянки у його власність. З відповіді на звернення він дізнався, що 11 липня 2002 року Надеждівською сільською радою прийнято рішення за № 40 про вилучення земельної ділянки та надання її у приватну власність ОСОБА_3 . У зазначеному рішенні вказується, що вилучення земельної ділянки з приватної власності здійснено на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2001 року без зазначення номеру цього рішення, що об`єктивно унеможливлює перевірити наявність чи відсутність його існування. Про прийняття Надеждівською сільською радою зазначеного рішення він не був належним чином повідомлений, не знав і не міг знати про позбавлення його права власності на земельну ділянку, що унеможливлювало оскарження цього рішення в порядку та строки, встановлені законодавством.

З інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, виданої Держгеокадастром, він дізнався, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0207, знаходиться у приватній власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право на спадщину.

Скасування Надеждівською сільською радою рішення від 11 липня 2002 року № 40 «Про вилучення земельної ділянки та надання її у приватну власність» не має жодних правових наслідків, оскільки земельна ділянка досі знаходиться у володінні та користуванні іншої особи, що не перешкоджає поновленню порушеного права власності.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним та скасувати рішення Надеждівської сільської ради Криворізького району від 28 квітня 2006 року № 33, на підставі якого виданий державний акт ЯЕ № 472443 на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 ; визнати недійсним державний акт ЯЕ № 472443 на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та вилучити інформацію із Державного земельного кадастру про ОСОБА_4 , як власника земельної ділянки, загальною площею 0,1508га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0207.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року відмовлено в позові ОСОБА_1 через недоведеність та необґрунтованість.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на предмет і підстави позову, неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначив належним чином відповідачів, які повинні відповідати за заявленими позовними вимогами.

Спірна земельна ділянка, яку успадкувала ОСОБА_5 , є предметом спору у цій справі. ОСОБА_5 , як спадкоємиця після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залучалася до участі у цій справі, як співвідповідач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 квітня 2020 року ОСОБА_1 поштовим зв`язком направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, просив скасувати постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону при з`ясуванні суб`єктного складу сторін унеможливило реалізацію ним права на справедливий розгляд справи. Суд залучив ОСОБА_2 як третю особу на власний розсуд, проте вона не є власником спірної земельної ділянки.

Він не міг заявити позов до ОСОБА_5 як до співвідповідача, оскільки не був обізнаним щодо обставин прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що рішення ради від 28 квітня 2006 року № 33 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» прийняте відповідно до вимог закону, позивач не довів порушення його прав цим рішенням.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, серія ДП КВ 006272, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,150 га, яка розташована на території с. Ново-Іванівка Надеждівської сільської ради, з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд.

Відповідно до рішення Надеждівської сільської ради від 11липня 2002 року № 40 вирішено вилучити земельну ділянку з приватної власності, яка надана ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, та надати вилучену земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 .

Рішенням Надеждівської сільської ради від 25 грудня 2014 року скасовано рішення Надеждівської сільської ради від 11 липня 2002 року № 40 «Про вилучення земельної ділянки та надання її у приватну власність» як неправомірно прийняте.

Згідно з листом Держгеокадастру від 21 червня 2015 року право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану на території с. Ново-Іванівка Надеждівської сільської ради, посвідчено державним актом на право приватної власності на землю, серія КВ № 006272, зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 06 жовтня 1997 року № 5710.

Відповідно до інформації з Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області від 24 липня 2015 року кадастровий номер на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану на території с. Ново-Іванівка Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, не присвоювався.

Згідно з довідкою Надежівської сільської ради від вересня 2016 року земельна ділянка позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, виданою Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 має кадастровий номер :02:001:0207.

Згідно з копією державного акта на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 472443, ОСОБА_3 на підставі рішення Надеждівської сільської ради від 28 квітня 2006 року № 33 є власником земельної ділянки, площею 0,1508 га у межах земельної ділянки, згідно з планом, яка розташована на території Надеждівської сільської ради ж- АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0207.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Із копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявами про прийняття спадщини звернулися дочки померлого - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 звернулася із заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_5

ОСОБА_5 27 лютого 2019 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,1508 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження відкрито з підстав, що передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним та скасувати рішення Надеждівської сільської ради від 28 квітня 2006 року № 33, на підставі якого видано державний акт ЯЕ № 472443 на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 ; визнати недійсним державний акт ЯЕ № 472443 на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та вилучити інформацію із Державного земельного кадастру про ОСОБА_4 , як власника земельної ділянки, загальною площею 0,1508 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0207.

Позовні вимоги позивач заявив до Надеждівської сільської ради.

Верховний Суд зазначає, що під час здійснення правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ухвалення законного і справедливого судового рішення передбачає правильне визначення сторін у справі.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Верховний Суд зазначає, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18, зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

Відповідно до частини першої статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Спір у цій справі виник щодо права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1508 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0207.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку вказана земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_4 , зареєстровано в Сьомій криворізькій державній нотаріальній конторі від 09 квітня 2015 року, номер запису про право 9343167.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції з`ясував, що 27 лютого 2019 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,1508 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка, яку успадкувала ОСОБА_5 , є предметом спору у справі, ОСОБА_5 як спадкоємиця після смерті ОСОБА_4 не залучена до розгляду справи як співвідповідач. Такі порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Верховний Суд зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом порушеного права відповідно до ЦПК України, із визначенням належного складу учасників справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко