Провадження № 2/641/314/2021 Справа № 641/6197/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

за участю секретаря судового засідання Шелудченко В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу№ 641/6197/20

позивач: ОСОБА_2

відповідач: Приватне підприємство «Юнісофт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Приватного підприємства «Юнісофт», третя особа - ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнень просить скасувати наказ № 65-к від 25.06.2020 про звільнення 30.06.2020 ОСОБА_2 за п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити ОСОБА_2 на посаді редактора Приватного підприємства «Юнісофт» (), стягнути з Приватного підприємства «Юнісофт» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 червня 2020 року до часу ухвалення судового рішення та моральну шкоду у сумі 5000 грн., та стягнути з Приватного підприємства «Юнісофт» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по справі 840, 80 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі Наказу № 64-к від 02.12.2014 року ОСОБА_2 з 02.12.2014 року прийнято на посаду редактора з оплатою праці згідно з штатним розкладом. Наказом № 65-к від 25.06.2020 року ОСОБА_2 звільнено з посади редактора з 30.06.2020 року за угодою сторін з виплатою компенсації ОСОБА_2 за невикористану відпустку терміном 38 календарних днів, підставою звільнення є заява ОСОБА_2 13.07.2020 року позивач отримала у відповідача трудову книжку. 30.07.2020 року позивач отримала кур`єрською службою копії вищевказаних наказів, довідку про доходи від 24.07.2020 року, згідно якої загальна сума заробітної плати ОСОБА_2 за останні 6 місяців, з січня 2020 року по червень 2020 року складає 32422,43 грн. Позивач з наказом № 65-к від 25.06.2020 року про звільнення не згодна, оскільки 16.06.2020 року ОСОБА_4 , яка виконує трудові обов`язки бухгалтера видавництва " Талант " (що є підрозділом ПП " Юнісофт "), повідомила, що з головного офісу ПП "Юнісофт" надійшла вказівка про переведення на нове підприємство всіх робітників видавництва "Талант", тобто заяви про звільнення позивача та інших працівників будуть мати суто формальний характер, необхідний для здійснення переводу на інше, тотожне за видом підприємство. Дана обставина у позивача не викликала сумнівів, оскільки такі заходи неодноразова вчиняв засновник ПП " Юнісофт ". Отже, заява позивача про звільнення від 16.06.2020 року не мала на меті припинення трудових відносин, а угода сторін зумовлена довірою до відповідача. Крім того, зазначає, що після прийняття Наказу № 65-к від 25.06.2020 року про звільнення ОСОБА_2 позивач продовжувала працювати на підприємстві на займаній посаді до 03.07.2020 року, коли виявилось, що перепустка позивача заблокована.

Відповідачем 16.11.2020 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти заявленого позову заперечує у повному обсязі.

В обґрунтування свого відзиву посилається на те, що ОСОБА_2 працювала на посаді редактора з оплатою праці згідно штатного розкладу. 16.06.2020 року ОСОБА_2 подала заяву про звільнення за угодою сторін з 30.06.2020 року. Наказом № 65к від 25.06.2020 року ОСОБА_2 , звільнено з посади з 30.06.2020 року. Головною умовою звільнення з роботи за угодою сторін є домовленість між працівником і роботодавцем, яка зафіксована відповідними документами: заявою позивача про звільнення за угодою сторін від 16.06.2020 року, на підставі якої видано Наказ № 65к, позивача ознайомлено з наказом 25.06.2020 року. Жодних листів та намірів про відкликання своєї заяви в період з 16.06.2020 року по день звільнення та отримання нею трудової книжки 30.06.2020 року від позивача не поступало. Таким чином, підписуючи Наказ № 65к про звільнення за згодою сторін, директор підприємства та позивач зафіксували свою згоду. Позивач стверджує, що продовжувала працювати після звільнення, однак це не підтверджується жодним доказом. Позивач не ініціювала продовження дії трудового договору та згоди на відкликання заяви чи на продовження роботи від ПП "Юнісофт" та ОСОБА_3 не отримувала. 30.06.2020 року позивачу видано її трудову книжку та здійснено повний розрахунок шляхом перерахування коштів на її зарплатну банківську картку. Також вказує, що позивач пропустила строк на звернення до суду з вказаною заявою, оскільки позивача звільнено та видано їй трудову книжку 30.06.2020 року, а до суду позивач звернулась у серпні 2020 року.

25.01.2021 позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач не погоджується з доводами, які відповідач надав у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначає, що співробітники видавництва "Талант", в тому числі і ОСОБА_2 , написали заяву про звільнення з ПП "Юнісофт" за угодою сторін з 30.06.2020 року та заяву про прийом на роботу до ПП ОСОБА_6 з 01.07.2020 року. Такі перестановки відбувалися не раз, співробітники, залишаючись на своєму робочому місці та продовжуючи виконувати свої обов`язки, формально були переведені на іншу фірму. Таким чином, у 2009 році видавництво було підрозділом фірми "Торнадо", потім ПП "Дверна служба", потім ПП "Чайка", а з 2014 року ПП "Юнісофт".

20.04.2021 відповідачем подано заперечення, в яких він додатково вказує, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, безпідставними та не підтверджуються жодними доказами.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.08.2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ПП «Юнісофт», третя особа: ОСОБА_3 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди залишено без руху.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача ПП «Юнісофт» та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , - адвокат Яворський А.Р. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просить розглядати справу за відсутності представника відповідача та третьої особи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини.

З копії Наказу № 64к від 02.12.2014 року встановлено, що ОСОБА_2 з 02.12.2014 року прийнято до ПП "Юнісофт" на посаду редактора з оплатою праці згідно штатного розкладу.

Матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_2 від 16.06.2020 року, в якій ОСОБА_2 просить звільнити її з посади за угодою сторін з 30.06.2020 року.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 16.06.2020 року, ПП "Юнісофт" видано Наказ № 65к про звільнення ОСОБА_2 з посади редактора з 30.06.2020 року за угодою сторін, та виплату ОСОБА_2 компенсації за невикористану щорічну відпустку терміном 38 календарних днів.

ОСОБА_2 видано її трудову книжку 30.06.2020 року, про що свідчить її підпис у книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ПП " Юнісофт".

ПП "Юнісофт" проведено остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_2 , що підтверджується копією відомості про нарахування коштів № 596 (остаточний розрахунок при звільненні червень 2020 року), банківською випискою про перерахування коштів, копією платіжного доручення про сплату військового збору з остаточного розрахунку при звільненні за червень 2020 року.

З пояснень директора видавництва "Талант" ОСОБА_8 , що додані представником відповідача до своїх заперечень вбачається, що на момент подачі ОСОБА_2 заяви про звільнення 16.06.2020 року ОСОБА_8 знаходилась у відпустці. Подача такої заяви стала несподіванкою як для ОСОБА_8 так і для всього колективу видавництва. Жодних шахрайських дій з боку ОСОБА_8 та спонукань з боку інших співробітників щодо отримання від ОСОБА_2 заяви про звільнення не відбувалось. Після виходу ОСОБА_8 з відпустки, тобто з 01.07.2020 року остання ОСОБА_2 на роботі більше не бачила.

З пояснень головного редактора видавництва "Талант" ОСОБА_9 , що додані представником відповідача до своїх заперечень вбачається, що 16.06.2020 року в її присутності ОСОБА_2 подала заяву про звільнення за угодою сторін з 30.06.2020 року. Ніякого психологічного або фізичного тиску на ОСОБА_2 щодо написання такої заяви не відбувалось. ОСОБА_2 після 30.06.2020 року більше на роботі не з`являлась.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що вона не мала намірів розривати трудові відносини з ПП " Юнісофт ". Заяву про звільнення написала на вимогу роботодавця. Пояснила, що 16.06.2020 року до неї прийшла бухгалтер ОСОБА_4 , яка принесла заяву на звільнення ОСОБА_2 з 30.06.2020 року з ПП "Юнісофт" та заяву про прийняття на роботу ОСОБА_2 з 01.07.2020 року до ФОП ОСОБА_10 . Також вказує, що всіма співробітниками були написані вищевказані заяви про звільнення з ПП "Юнісофт" та прийняття на роботу до ФОП ОСОБА_10 . За час роботи ОСОБА_2 писала відповідні заяви вже три рази. Вказує, що всі співробітники після написання вищевказаних заяв продовжували працювати, в тому числі і вона. Ніхто не казав ОСОБА_2 , що її планують звільнити. Пояснила, що наказ про звільнення 25.06.2020 року не підписувала, та взагалі побачила його лише 13.07.2020 року, коли на прохідній до підприємства їй вручили документи, а саме: трудову книжку, наказ про звільнення, розрахунок. Зазначає, що після цього вона перебувала на робочому місці 01, 02, 05 липня 2020 року. До підприємства вхід здійснюється по перепусткам та фіксується приладом. Також зазначає, що проставила підпис у наказі про звільнення 13.07.2020 року, однак дату підпису не проставила. Вказує, що у книзі видачі трудових книжок проставила лише підпис, інші написи нею не вчинялися, та на момент проставлення підпису запису про підставу звільнення і дати видачі трудової книжки не було. Пояснила, що також проставила підпис та дату на розрахунковому листі, однак відповідач вказаний розрахунковий лист до матеріалів справи не долучив. Вказує на те, що ніяких конфліктів з керівництвом ПП " Юнісофт " чи його співробітниками у неї не було, та причини звільнення її з підприємства їй не зрозумілі.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що вона працювала у ПП "Юнісофт" разом з ОСОБА_2 , та вони працювали в одному кабінеті. Вказує, що бухгалтер ОСОБА_4 запропонувала їм написати заяву про звільнення з ПП "Юнісофт" та заяву про прийняття на роботу до ФОП ОСОБА_12 . Оскільки такі ситуації були і раніше, то ОСОБА_11 та ОСОБА_2 написали відповідні заяви, та в подальшому передали ці заяви бухгалтеру, яка здійснювала кадрову роботу. В подальшому свідок запитала у директора ОСОБА_8 щодо результату розгляду вищевказаних заяв, на що остання відповіла, що заяви вже не потрібні. Через 2 тижні ОСОБА_2 зателефонувала ОСОБА_8 та повідомила, що ОСОБА_2 звільнено і вона може отримати трудову книжку, ОСОБА_11 чула цю розмову, оскільки вони працюють в одному кабінеті. Після цього ОСОБА_2 на територію підприємства вже потрапити не могла.

Таким чином, між сторонами виникли трудові правовідносини, порушення трудових прав ОСОБА_2 зумовило її звернення до суду, спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №183/7159/18 (провадження № 61-9167св20) зроблено висновок, що «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади з 17 жовтня 2018 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено статтею 36 КЗпП України. З урахуванням зазначеного суди, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли правильного висновку про те, що оскільки позивач 17 жовтня 2018 року подав заяву про звільнення із займаної посади, порушень роботодавцем трудового законодавства при звільненні не встановлено, крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган не виконував законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Установивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильних висновків що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України. Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що написання ним заяви про звільнення із займаної посади відбулось під тиском відповідача, є безпідставними, оскільки він не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у відповідних постановах від 28 травня 2021 року у справі № 591/2789/20, від 04 серпня 2021 року у справі № 183/7160/18.

Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає, що 16.06.2020 року позивач власноручно написала заяву про звільнення з займаної посади за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 30.06.2020 року. На зазначеній заяві міститься дата її складання та особистий підпис позивача, що не заперечується позивачем у судовому засіданні. Роботодавець погодився з цим і звільнив працівника в той день, про який він наполягав, а саме 30.06.2020 року. Тобто, сторони трудового договору дійшли взаємної згоди про припинення трудових відносин з 30.06.2020 року.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, суд дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України.

При цьому суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження посилань про відсутність у ОСОБА_2 добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Твердження позивача про те, що заяву про звільнення вона написала на вимогу керівництва, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Суд зауважує, що позивач не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, хоча мала на це право, чим спростовуються її пояснення про небажання звільнятись.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування наказу № 65-к від 25.06.2020 про звільнення 30.06.2020 ОСОБА_2 за п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновлення її на посаді редактора Приватного підприємства «Юнісофт» задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що в задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовлено, підстави для стягнення з Приватного підприємства «Юнісофт» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 червня 2020 року до часу ухвалення судового рішення відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 10 - 13, 76 - 81, 263 - 265, 268, 273, 315-319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Юнісофт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди відмовити.

Витрати зі сплати судового збору покласти на ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через Комінтернівський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Приватне підприємство «Юнісофт» (адреса місця знаходження: вул. Морозова 13-Б, м. Харків, код 22655747).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення складено 20.09.2021 року.

Суддя С. О. Ященко