КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк», подану представником Мєшніком Костянтином Ігоровичем, на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відповідно до якого просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 18 528,76 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

В подальшому, в червні 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якої просив стягнути з АТ «Універсал Банк» на його користь судові витрати пов`язані з розглядом справи у сумі 5 000 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним додатковим судовим рішенням, представник АТ «Універсал Банк» - Мєшнік К.І. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки суду першої інстанції не повною мірою відповідають обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Так, надана на підтвердження розміру понесених витрат відповідачем та визнана судом належною квитанція №6 від 01 червня 2021 року на суму 5 000 грн не містить номеру справи, не зазначено сторін справи та номеру договору про надання правової допомоги на підставі якого здійснювалась оплата послуг. Крім того, прізвище платника не є читабельним, а тому неможливо встановити такого платника.

Також апелянт вважає, що надані відповідачем квитанція № 6 від 01 червня 2021 року на суму 5 000 грн, акт про виконання робіт від 01 червня 2021 року, розрахунок розміру винагороди адвоката за договором від 05 травня 2021 року про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 05 травня 2021 року, додаток № 1 до цього договору є неналежними доказами фактичних витрат на правову допомогу саме у даній справі, адже у зазначених вище документах не конкретизований номер справи, у якій могла надаватися правова допомога, не зазначено предмет спору, а також не зазначено позивача та відповідача. Тобто зазначені документи не містять інформації про предмет доказування, зокрема про те, що саме по справі № 357/2998/21 за позовом АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості з фізичної особи ОСОБА_1 була надана правова допомога, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію саме щодо предмета доказування.

Крім вказаного банк вважає, що надана відповідачем квитанція №6 від 01 червня 2021 року оформлена з порушенням встановленого законом порядку, не містить обов`язкового реквізиту первинного документа: одиниці виміру господарської операції, а тому також не мала враховуватись судом при ухваленні додаткового рішення.

Враховуючи наведене, представник АТ «Універсал Банк» - Мєшнік К.І. просить апеляційний суд скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року та постановити нове судове рішення, яким залишити без задоволення заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з банку.

07 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив від відповідача ОСОБА_1 , однак такий відзив подано з порушенням строку, встановленого ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 11 серпня 2021 року. Зазначену ухвалу ОСОБА_1 було направлено на вказану ним електронну адресу 13 серпня 2021 року (а.с.170, т. 2), а відзив направлено на адресу апеляційного суду 01 вересня 2021 року, тобто більше ніж через 5 днів з дня отримання копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Разом з тим, питання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву відповідачем не порушується та не надано доказів отримання судових документів у пізніший строк.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про неповажність причин пропуску строку на подання відзиву, а тому даний відзив не приймається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення мотивував своє рішення тим, що розгляд даної справи судом проведено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у строки, визначені ЦПК України - не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, судові дебати у справі не проводились. А тому, сторона відповідача мала подати свої докази про понесені витрати в межах строку розгляду справи або протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Судом першої інстанції було зазначено, що відповідач зазначив попередній розмір судових витрат в розмірі 8 000 грн у своїй першій заяві по суті справи, тобто у відзиві, а заяву про ухвалення додаткового рішення було подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву засобами електронного зв`язку 06 травня 2021 року. У вказаному відзиві ОСОБА_1 просив покласти на позивача понесені ним судові витрати у зв`язку із розглядом справи, орієнтовний розмір яких ОСОБА_1 оцінює у 8 000 грн і складатиметься із витрат на правничу допомогу (а.с.42-47, т.1).

Вказане свідчить про дотримання вимог я.1 ст.134 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 разом із першою своєю заявою по суті спору - разом із відзивом на позовну заяву зазначив про свій попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку також подавав заперечення на відповідь на відзив (а.с.106-110, т.1).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, матеріалами справи було підтверджено, що рішення по суті спору було ухвалено 28 травня 2021 року. Таким чином, останнім днем для подачі доказів (договорів, рахунків тощо) щодо надання правничої допомоги слід вважати 02 червня 2021 року, за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_1 було подано 02 червня 2021 року (а.с.130-136, т.1).

Разом з тим, при дослідженні матеріалів справи апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_1 не було подано відповідну заяву про те, що ним будуть надані докази щодо понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору, що передбачено ч.8 ст.141 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до положень ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Вказане також узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15.

Так, в п.53 вказаної вище постанови зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі N 817/1889/17.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено те, що ОСОБА_1 не було дотримано вимог ч.8 ст.141 ЦПК України щодо подання відповідної заяви про те, що ним будуть надані докази щодо понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору.

Вказана заява відсутня як у відзиві на позовну заяву, так і в запереченнях на відповідь на відзив.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що до моменту ухвалення рішення по суті спору матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 користувався правничою допомогою.

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. v. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «YUNION ALIMENTARIYA v. SPAIN» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Враховуючи, що учасники справи мають добросовісно користуватись своїми правами та своєчасно вчинювати відповідні процесуальні дії, ОСОБА_1 мав подати відповідну заяву про надання доказів понесених витрат на правничу допомогу до моменту ухвалення рішення по суті спору.

Апеляційний суд, керуючись положеннями статті 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга АТ «Універсал Банк», подана представником Мєшніком К.І. підлягає задоволенню, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року - скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення, яким заяву ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що разом із відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заявив клопотання про стягнення понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн. Однак, вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє подану апеляційну скаргу та скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції й відмовляє ОСОБА_1 у стягненні витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк», подану представником Мєшніком Костянтином Ігоровичем, задовольнити.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу залишити без задоволення.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв