ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/9227/15-ц Головуючий суддя І інстанції Іващенко С. О.
Провадження № 22-ц/818/3854/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші скарги та заяви в процесі виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьової Ангеліни Володимирівни в особі її представника ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року, постановлену у складі судді Іващенко С.О., у цивільній справі за скаргою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьової Ангеліни Володимирівни на бездіяльність органу державної виконавчої служби, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус ХМНО Дегтярьова Ангеліна Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В. звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність органу державної виконавчої служби, посилаючись на те, що ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2018 року у справі № 645/9227/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на спадкове майно було стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 2000 грн за надання професійної правничої допомоги. На виконання вказаної ухвали 12 лютого 2019 року видано виконавчий лист, який 16 березня 2019 року вона направила до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова). Однак, в порушення статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», орган державної виконавчої служби не направив їй постанову про відкриття виконавчого провадження. Враховуючи викладене, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В. просила визнати протиправною бездіяльність державного виконавця МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова щодо ненаправлення на її адресу постанови про відкриття виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 12 лютого 2019 року Фрунзенським районним судом міста Харкова у справі № 645/9227/15, а також зобов`язати державного виконавця направити на її адресу постанову про відкриття виконавчого провадження.

10 травня 2019 року Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В. подала до суду заяву про непідтримання скарги внаслідок її задоволення порушником з одночасною заявою про розподіл судових витрат, в якій просила закрити провадження за скаргою у зв`язку з її повним задоволенням та стягнути з МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова на її користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, в розмірі 2000 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 липня 2019 року скаргу Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової А. В. залишено без розгляду.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що заявник подала до суду заяву про те, що вона не підтримує скаргу, тому на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України скарга підлягає залишенню без розгляду.

Стосовно заяви щодо стягнення із МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова судових витрат, понесених заявником на оплату правової допомоги суд зазначив, що, виходячи з аналізу частини другої статті 142 ЦПК України, ця норма не може бути застосована за аналогією при розгляді скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби, оскільки останній не є учасником процесу і така вимога виходить за межі вимог скаржника в даному провадженні.

У вересні 2019 року представник Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 адвокат Яценко А. О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 липня 2019 року в частині незадоволення вимог заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн та стягнути з МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова на користь Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової А. В. вказані витрати.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової А. В. залишено без задоволення, а ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 липня 2019 року без змін.

Судове рішення апеляційного суду було мотивоване тим, що статтею 452 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги. Отже, стаття 452 ЦПК України є нормою прямої дії, якою чітко визначено, що в разі задоволення скарги судові витрати покладаються на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця. Оскільки скаргу Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової А. В. було залишено без розгляду, то підстави для стягнення з МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Що стосується посилань скаржника на положення частини третьої статті 142 ЦПК України, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ця норма не може бути застосована, так як стосується розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, тобто розгляду справи по суті.

Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року касаційну скаргу представника приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 адвоката Яценка Андрія Олексійовича задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 3 жовтня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що, відмовляючи у стягненні понесених заявником витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд дійшов висновку, що виходячи з аналізу частини другої статті 142 ЦПК України, ця норма не може бути застосована за аналогією при розгляді скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби, оскільки останній не є учасником процесу і така вимога виходить за межі вимог скаржника в даному провадженні.

Однак при цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що правовою підставою стягнення понесених судових витрат заявник зазначила не частину другу статті 142 ЦПК України, а частину третю цієї статті, якою врегульовано інші процесуальні правовідносини і аналіз якої судом не здійснено.

Висновок суду про те, що орган державної виконавчої служби не є учасником процесу, взагалі ніяким чином не обґрунтований і суперечить дійсним обставинам справи. В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що ОСОБА_6 оскаржила до суду бездіяльність саме органу державної виконавчої служби, і саме в такому процесуальному статусі цей орган брав участь у справі.

Також безпідставним є висновок суду про те, що вимога заявника про стягнення витрат на правову допомогу виходить за межі вимог в даному провадженні.

Будь-якого логічного обґрунтування свого висновку про неможливість застосування вказаної заявником норми процесуального права за аналогією закону місцевий суд взагалі не навів, хоча при ухваленні оскаржуваного судового рішення керувався пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України, яким передбачено можливість залишення без розгляду позову (а не скарги на дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби) за відповідною заявою позивача (а не заявника).

Погоджуючись з вищевказаними висновками суду першої інстанції, апеляційний суд керувався статтею 452 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. Оскільки скаргу ОСОБА_6 було залишено без розгляду, то підстави для стягнення понесених нею витрат на правову допомогу відсутні. На думку апеляційного суду, положення частини третьої статті 142 ЦПК України не можуть бути застосовані, оскільки стосуються розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, тобто розгляду справи по суті.

Вказані висновки судів попередніх інстанцій зроблені з порушенням норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ВДВС та апелянта, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про її розгляд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Згідно 376 ЦПК України визначені наступні підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 10 травня 2019 року Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В. подала до суду заяву про непідтримання скарги внаслідок її задоволення порушником з одночасною заявою про розподіл судових витрат, в якій просила закрити провадження за скаргою у зв`язку з її повним задоволенням та стягнути з МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Обґрунтовуючи вимоги заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В. вважала за можливе застосувати до спірних правовідносин аналогію закону, а саме положення частин третьої статті 142 ЦПК України.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 липня 2019 року скаргу Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової А. В. залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Процесуальний порядок провадження в цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до частини першої, пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За приписом частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Положеннями статті 452 ЦПК України не врегульоване питання щодо стягнення з органу державної виконавчої служби понесених заявником судових витрат у випадку усунення вказаним органом порушення прав заявника після подання ним скарги до суду і непідтримання ним у зв`язку з таким усуненням вимог скарги.

Разом з тим подібні за змістом відносини врегульовані вищенаведеною частиною третьою статті 142 ЦПК України.

Системний аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку про необхідність застосування до спірних відносин статті 142 ЦПК України за аналогією закону, що помилково не було зроблено судами попередніх інстанцій.

Саме до таких висновків дійшов касаційний суд у постанові КЦС ВС від 14 квітня 2021 року у цій справі № 645/9227/15-ц, провадження № 61-22445св19, скасовуючи судове рішення суду апеляційного суду при першому апеляційному розгляді скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомог не спростовав. Тому є правильними висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом із заявою про непідтримання скарги внаслідок її задоволення порушником з одночасною заявою про розподіл судових витрат Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова А. В. подала до місцевого суду укладений між нею та адвокатським бюро «Анрій Яценко» договір про надання правової допомоги від 15 листопада 2017 року, акт приймання-передачі виконаних робіт/послуг з надання професійної правничої/правової допомоги з детальним описом робіт/послуг від 04 травня 2019 року, за яким загальна вартість наданих послуг складає 2000 грн, квитанцію від 05 травня 2019 року про оплату вказаної вартості наданих послуг.

Вказані витрати на правову допомогу були фактично надані, а згадані докази не були спростовані зацікавленими учасниками справи.

Тому ці витрати на правову допомогу у сумі 2000 (дві тисячі) гривень підлягають відшкодуванню.

З огляду на це та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьової Ангеліни Володимирівни задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року скасувати в частині відмови у стягненні судових витрат.

Стягнути з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (код в ) на користь приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьової Ангеліни Володимирівни (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (код в ) на користь приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьової Ангеліни Володимирівни (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В. Котелевець.

О.М. Хорошевський.