ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання договорів дарування фіктивними, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М. В., з позовом, в якому просила визнати недійсними внаслідок їх фіктивності договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визначити, що ОСОБА_2 належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності подружжя на зазначене нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 05 грудня 2019 року відповідачами укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_2 безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_4 належні їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Нерухоме майно, яке є предметом договору дарування, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З березня 2019 року та на день укладення оспорюваних договорів у провадженні суду перебувала цивільна справа № 185/2309/19 про стягнення боргу за договором позики від 25 лютого 2018 року на суму 850 000 грн з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , рішення по суті позову не було ухвалено.

Вказані договори дарування укладено відповідачами з метою зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення з них на користь позивача боргу за договором позики та унеможливити можливе звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу.

Вказані обставини свідчать про фіктивність укладених договорів дарування та є підставою для визнання цих правочинів недійсними.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 05 грудня 2019 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М. В.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0089 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 05 грудня 2019 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М. В.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визначення частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1 921 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 27 грудня 2019 року (том 1 а.с.197-201).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у цивільній справі № 185/11584/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Миколи Васильовича, про визнання договорів дарування фіктивними, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя відмовлено (том 2 а.с.155-156).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_3 посилається на те, що рішення суду 1 інстанції ухвалене при неповному з`ясуванню обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову (том 2 а.с.164-170).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 185/2309/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в межах суми позовних вимог, а саме, в межах 850 000 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_3 та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 01 квітня 2019 року у вказаній цивільній справі.

ОСОБА_3 та її представник адвокат Ткач Т. В. брали участь у розгляді справи № 185/2309/19 та були обізнані про пред`явлення вимоги щодо повернення боргу за договором позики у розмірі 850 000 грн.

26 листопада 2019 року ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи №185/2309/19 за позовом ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики у його відсутність та зазначив, що позовні вимоги визнає.

05 грудня 2019 року укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_2 безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_4 належні їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У тексті вказаних договорів міститься вказівка на те, що нерухоме майно, яке є предметом договору дарування, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики 850 500 грн.

Вказане рішення сторонами не оскаржувалось, набрало законної сили та пред`явлено до примусового виконання.

28 квітня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження ВП № 61941257 з виконання зазначеного рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що оспорювані договори дарування були укладені між близькими родичами, цими договорами ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_2 відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно під час перебування у провадженні суду цивільної справи про стягнення з неї та її чоловіка боргу у розмірі 850500 грн на користь ОСОБА_1 . Дії відповідачів під час укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки були спрямовані на фіктивний перехід права власності на це майно до ОСОБА_4 , який не є стороною у справі №185/2309/19 про стягнення боргу за договором позики, з метою приховати нерухоме майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду 1 інстанції.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обгрунтовував позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування, посилався на те, що вказані правочини є фіктивними, оскільки сторони їх уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою уникнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у майбутньому звернення стягнення на належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з них боргового зобов`язання перед позивачем, яке виникло з договору позики від 25 лютого 2018 року на суму 850 000 грн та є невиконаним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи -стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суди установили, що відповідач ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згоду чоловіка ОСОБА_2 , укладаючи оспорювані договори дарування, безоплатно відчужила у такий спосіб належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_4 , ще до ухвалення судового рішення про стягнення з них ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) боргового зобов`язання перед позивачем, яке виникло з договору позики від 25 лютого 2018 року на суму 850 000 грн, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто відповідачі відчужили спірне майно на той момент, коли у ОСОБА_2 вже виникло вказане боргове зобов`язання та це зобов`язання було простроченим.

На момент вчинення зазначених правочинів, відповідачам було достовірно відомо про наявність невиконаного зобов`язання щодо повернення позики, а також про наявність на розгляді у суді спору щодо стягнення боргу, зокрема були обізнані про наявність позовних вимог ОСОБА_1 , яка звернувся до суду у березні 2019 року з позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики, а отже відповідачі усвідомлювали негативні наслідки для себе у випадку задоволення цих позовних вимог у справі та мали намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків.

Таким чином, з`ясувавши, що при укладенні 05 грудня 2019 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано визнав ці правочини (договори дарування) недійсними на підставі статті 234 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про необхідність відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), є необґрунтованими, оскільки зводяться лише до того, що Верховний Суд у цій постанові дійшов висновку про фіктивність правочину за наявності вироку суду, який набрав законної сили, а у справі, яка переглядається було відсутнє судове рішення про стягнення боргу.

Проте, наведені у вказаній постанові висновки Верховного Суду зокрема щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України та щодо підстав визнання недійсним договору, вчиненого на шкоду майновим правам кредитора та направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення боргу, мають загальних характер та не пов`язують фіктивність правочину (договору дарування) виключно з наявністю судового рішення про стягнення боргу на момент його укладення.

Висновки у вказаній постанові зводяться до того, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Встановлено, що при укладенні 05 грудня 2019 року договорів дарування нерухомого майна у ОСОБА_2 вже виникло боргове зобов`язання за договором позики та це зобов`язання було простроченим, відповідачі були достеменно обізнані про наявність невиконаного зобов`язання та про наявність відповідного спору у суді, а їх дії були спрямовані на уникнення в майбутньому сплати боргу за рахунок цього майна на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , що свідчить про фіктивність вказаних правочинів та їх укладення на шкоду майновим інтересам кредитора.

Висновки судів у цій справі, з урахуванням установлених у ній обставин, узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), підстав для відступу від яких за встановлених обставин не вбачається.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до його незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку апелянта свідчить про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними з підставі їх фіктивності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційній та касаційній інстанції за скаргами третьої особи приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В., за результатами розгляду яких, рішення суду 1 інстанції залишено без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 наводить аналогічні підстави оскарження рішення суду, проте таким надана відповідна оцінка.

Посилання в апеляційній скарзі на неповідомлення апелянта належним чином про розгляд справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта, що вказані порушення процесуального права призвели до неможливості скористатися своїм правом на захист, колегія суддів приймає до уваги, проте враховуючи, що розгляд справи в апеляційній інстанції проводиться в загальному порядку, з викликом всіх сторін по справі, відповідач наділена необхідним обсягом прав для вчинення процесуальних дій, провадження у справі відкрито з 25 червня 2021 року, а до дати прийняття постанови по суті пройшло достатньо часу для подання відповідних доказів та пояснення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: