ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/927/21

провадження № 22ц/818/3565/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретарів Дмитренко А.Ю., Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві, представник відповідача Стороженко А. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року в складі судді Невеніцина Є.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за номером 0001156 за ознаками злочинів, передбачених частиною 1 cтатті 364, частиною 1 cтатті 365, частиною 1 статті 367, частиною 2 cтатті 382 КК України, за його заявою, на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року.

Зазначив, що у вказаному кримінальному провадженні слідчими неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовані ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2018 року, 04 грудня 2018 року, 03 квітня 2019 року, 01 жовтня 2019 року із зазначенням у судових рішеннях конкретних недоліків досудового розслідування. Проте, слідчих дій на виконання судових рішень слідчими проведено не було, зазначені недоліки досудового розслідування не усунені, зокрема, не проведений його допит.

Вказав, що у грудні 2019 року матеріали кримінального провадження № 0001156 направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві для проведення досудового розслідування, яке доручено слідчому Либань А.М.

03 січня 2020 року він направив слідчому клопотання, в якому просив направити окреме доручення до оперативної служби Харківської області про його допит в якості потерпілого в кримінальному провадженні № 0001156. Однак слідчий Либань А.М. протягом трьох днів після отримання клопотання не розглянув його і не направив йому інформацію про прийняте рішення.

Зазначив, що ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 17 березня 2020 року зобов`язано слідчого Либань А.М. розглянути його клопотання від 03 січня 2020 року та повідомити його про результати розгляду.

Вказав, що неодноразово, а саме 04 квітня 2020 року, 01 червня 2020 року, 22 серпня 2020 року він направляв на адресу слідчого Либань А.М. клопотання про виконання зазначеної ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2020 року; визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0001156. Проте, слідчий Либань А.М. не проінформував його про результати розгляду клопотань.

Крім того, 21 липня 2020 року він звернувся до слідчого Либань А.М. з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи з метою встановлення розміру компенсації моральної шкоди, спричиненої злочинними діями. Однак, слідчий Либань А.М., продовжуючи навмисно свою бездіяльність, не прийняв рішення щодо цього клопотання.

Зазначив, що 25 вересня 2020 року він звернувся до начальника першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві з клопотанням про відвід слідчого Либань А.М. від розслідування у кримінальному провадженні № 0001156. Однак, він не проінформував його про результати розгляду клопотання.

Вказав, що слідчий, незважаючи на ухвали суду, його клопотання та докази в кримінальному провадженні, навмисно продовжує свою бездіяльність та не проводить досудове розслідування в розумні строки, що спричиняє йому моральні страждання.

Зазначив, що з вини слідчого його порушені права не поновлено, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином. Він, інвалід ІІ групи, людина похилого віку, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з чим йому завдані глибокі моральні страждання.

Крім того, з вини слідчого відповідача він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; порушено його психологічне благополуччя. Він незаконно позбавлений права на доступ до правосуддя через прийняття незаконних рішень і навмисну незаконну тривалу бездіяльність слідчого.

Вказав, що підставою відшкодування шкоди є факт систематичного не прийняття слідчим Либань А.М. відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки його заяви про злочин способом, який вочевидь для нього свідчить про ігнорування його доводів щодо протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.

Просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого відповідача Либань А.М. при імітації розслідування кримінального провадження № 0001156 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 303 750,00 грн, завданої тривалою бездіяльністю слідчого відповідача Либань А.М.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що підставою відшкодування йому шкоди є факт систематичного прийняття слідчим відповідача рішень без проведення відповідно до закону перевірки його заяви про злочин, ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Судом першої інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду в аналогічних спорах, зокрема, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, та практику Європейського суду з прав людини. Неправомірні дії та тривала бездіяльність органу досудового розслідування встановлені ухвалами слідчих суддів, що мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Висновок суду першої інстанції про те, що реалізація ним права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого не є підставою для відшкодування моральної шкоди, є хибним, спростовується висновками Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17.

11 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що доводи позивача зводяться до незгоди з прийняттям слідчих процесуальних рішень. Слідчий є процесуально самостійною особою у кримінальному провадженні і втручання в його діяльність осіб, які не мають на це повноважень, заборонено. Слідчим в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження проведено в повній мірі низку необхідних процесуальних дій з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення. Протиправність дій чи бездіяльності слідчого в ході досудового розслідування не підлягає встановленню в порядку цивільного судочинства. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органу досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Ухвалами слідчих суддів не встановлено протиправну бездіяльність слідчого в частині невиконання службових обов`язків, а лише здійснено оцінку прийнятих процесуальних рішень. Питання правомірності дій слідчого не розглядалось судом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сам факт скасування постанов ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди, не має цивільно-правових наслідків, враховуючи, що права позивача поновлені. Матеріали справи не містять належних доказів спричинення позивачу моральної шкоди. Реалізація права на оскарження дій слідчого не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. До спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1174 ЦК України. Належним відповідачем є держава Україна.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав та заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №0001156 за зверненням ОСОБА_1 на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року (а. с. 28-29).

У подальшому досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось прокуратурою Харківської області (а. с. 32-62).

10 жовтня 2019 року винесено постанову про визначення територіальної підслідності, та матеріали кримінального провадження направлено на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, для проведення досудового розслідування (а. с. 30).

03 січня 2020 року ОСОБА_1 звертався до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Либань А.М. з клопотанням про направлення окремого доручення оперативній службі Харківської області про допит його у якості потерпілого та просив повідомити його про розгляд клопотання (а. с. 27).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2020 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Либаня А.М., яка полягає у не розгляді клопотання від 03 січня 2020 року у кримінальному провадженні №0001156. Зобов`язано слідчого, в якого перебувають матеріали кримінального провадження №0001156 від 24 жовтня 2017 року, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03 січня 2020 року в порядку, передбаченому статтею 220 КПК України, про результати розгляду якого повідомити заявника (а. с. 20-21).

04 квітня 2020 року, 01 червня 2020 року та 22 серпня 2020 року ОСОБА_1 звертався до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Либань А.М. з клопотаннями про виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2020 року, визнання його потерпілим та направлення окремого доручення оперативній службі Головного управління національної поліції Харківської області про допит його у якості потерпілого (а. с. 14, 18, 19).

21 липня 2020 року ОСОБА_1 звертався до слідчого Либань А.М. з клопотанням про призначення судової-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0001156 (а. с. 16).

25 вересня 2020 року ОСОБА_1 звертався до начальника першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, про відсторонення слідчого ОСОБА_2 від досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001156 (а. с. 12).

Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Либань А.М. від 22 грудня 2020 року кримінальне провадження № 0001156 від 24 жовтня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 264, частиною 1 статті 365, частиною 1 статті 367, частиною 2 статті 382 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень у діях прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Мороз А.О. (а. с. 114-116).

Як вбачається з постанови під час досудового розслідування допитано ОСОБА_1 .. Проте, він відмовився від дачі показань, оскільки не погоджувався зі своїм процесуальним статусом та вимагав допитати його у якості потерпілого, а не свідка; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання його потерпілим відмовлено; у якості свідка допитано прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 ; допитано у якості свідка слідчого ОСОБА_4 .

06 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Харківської обласної прокуратури зі скаргою на протиправну бездіяльність прокурорів при умисній тривалій імітації нагляду за дотримання законів під час проведення досудового розслідування № 0001156 (а. с. 8-9).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. Протипоказані психоемоційні навантаження (а. с. 67).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричиняє заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової особи органу досудового розслідування, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю слідчого відповідача ОСОБА_2 під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою, з огляду на задоволення його скарги слідчим суддею.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. При цьому посилався на тривалу бездіяльність відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою.

В свою чергу представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що підстав для відшкодування моральної шкоди не вбачається.

З доводів позову вбачається, що ОСОБА_1 вважав, що йому завдано моральної шкоди у зв`язку з тим, що слідчим не надано йому відповіді на клопотання про допит його як потерпілого та про призначення експертизи.

Проте, зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 червня 2019 року, справа № 461/2914/17, провадження № 61-34227св18.

Реалізація механізму оскарження постанов слідчого та скасування їх у судовому порядку у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Аналогічні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 638/14536/16-ц.

Позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування.

ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок не розгляду його клопотань про допит як потерпілого та призначення експертизи, причинний зв`язок між бездіяльністю слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що слідчим відповідача вчинено будь-які протиправні дії стосовно нього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001156.

Ухвалою слідчого судді дійсно зобов`язано слідчого розглянути клопотання ОСОБА_1 у кримінальному провадженні.

Однак, слідчий суддя не робив висновків щодо визнання бездіяльності слідчого неправомірною.

Сам факт задоволення скарги ОСОБА_1 слідчим суддею беззаперечно не свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого Державного бюро розслідувань і притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св19); від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19); від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 61-18842св19); від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19); від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19); від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407 св 20); від 19 лютого 2021 року у справі № 227/4484/19 (провадження № 61-4939св20); від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19 (провадження № 61-14404св20); від 26 липня 2021 року у справі № 596/818/20 (провадження № 61-6159св21).

Доводи ОСОБА_1 про те, що тривалим проведенням досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, відомості про кримінальне провадження № 0001156 дійсно внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань ще у жовтні 2017 року. Однак, у подальшому досудове розслідування здійснювалось прокуратурою Харківської області, дії якої не є предметом розгляду суду в межах цієї справи. Кримінальне провадження направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, лише у жовтні 2019 року. З клопотанням про допит його як потерпілого ОСОБА_1 звернувся до слідчого Либань А.В. у січні 2020 року, а з цим позовом до суду у січні 2021 року. Строк перебування кримінального провадження у провадженні слідчого Либань А.М. не можна визнати надмірно тривалим, та доказів протиправної бездіяльності слідчого протягом цього часу немає.

Матеріали справи не містять судових рішень щодо недотримання слідчим розумних строків, та якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ним службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Надану ОСОБА_1 виписку із медичної карти, яка свідчить про його перебування у 2017 році на лікуванні, судова колегія не бере до уваги як доказ спричинення моральної шкоди, оскільки оскаржувані ним дії слідчого мали місце значно пізніше, у 2020 році, та доказів того, що такі дії призвели до погіршення стану його здоров`я, немає.

Таким чином, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями слідчого, тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на висновки Верховного Суду в інших справах, зокрема, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17, є необґрунтованими, оскільки у наведених ним справах та в справі, що переглядається, різні фактичні обставини.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Крім того, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 вказаного Закону особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки ОСОБА_1 як позивач у цій справі, а також як інвалід 2 групи звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його вимог відмовлено, то судові витрати відносяться за рахунок держави та розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року