Дата документу 16.12.2021 Справа № 314/991/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 314/991/21

Провадження №22-ц/807/3802/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року, повний текст якого складено 17 вересня 2021 року, в складі судді Свідунович Н.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у серпні 2019 року він передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1000 доларів США, що станом на 2019 рік становило 25200 грн. Вказаний договір укладався в усній формі. З моменту передачі грошових коштів та по теперішній час відповідач борг не повернув. Численні спроби повернути гроші були марними, оскільки відповідач постійно обіцяє повернути взяті у нього грошові кошти, однак жодних дій, спрямованих на повернення позики не вчиняє, посилаючись при цьому на відсутність заробітку, карантин тощо.

Доказами того, що відповідач взяв у борг у позивача вказану суму грошових коштів є переписка у соціальній мережі «Фейсбук» та «Вайбер». Вказані докази містяться у матеріалах перевірки звернення позивача до Відділення поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

До теперішнього часу відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, тому позивач вважає необхідним повернути грошові кошти у судовому порядку.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 25200 грн., а також 3 % річних у сумі 1197 грн. та суму інфляційного збільшення боргу у розмірі 1869,88 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року у задоволенні відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивачем було доведено належними доказами як факт укладення сторонами в усній формі договору позики, де сторони дійшли згоди по всім істотним умовам договору, так і факт отримання відповідачем грошових коштів у борг. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що факт отримання відповідачем грошових коштів у борг від позивача підтверджується поясненнями, які відповідач надавав у Пологівському ВП ГУНП в Запорізькій області.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ч.1 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Апеляційний суд, враховуючи категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, не вбачає підстав для визнання обов`язковою явки для надання особистих пояснень будь-кого з учасників цієї справи.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, виходив з того, що сторонами не дотримано письмової форми договору позики та не доведено факту укладення договору позики з визначенням істотних умов договору, а також факту передачі грошових коштів відповідачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки його зроблено судом з належним з`ясуванням дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Апеляційний суд відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що у серпні 2019 року він передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 1000 доларів США. Вказаний договір укладався в усній формі. З моменту передачі грошових коштів та по теперішній час відповідач борг не повернув.

Судом встановлено, що 12.11.2020 ОСОБА_1 звертався до Вільнянського відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою, в якій просив прийняти міри щодо ОСОБА_2 , який винен йому 1000 доларів США та 36 000, 00 грн. та відмовляється повертати. За результатами розгляду Вільнянським відділенням поліції вказаного звернення ознак кримінального правопорушення встановлено не було та прийнято рішення про припинення подальшої перевірки, рекомендовано звернутись до суду, що підтверджується матеріалами перевірки № 7860 (а.с. 58-72).

15.01.2021 ОСОБА_1 звертався до Відділення поліції № 2 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою, в якій просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути грошові кошти в розмірі 1000 дол. США та 36 000, 00 грн. за виконану роботу. За результатами розгляду Відділенням поліції № 2 вказаного звернення ознак кримінального правопорушення встановлено не було та прийнято рішення про припинення подальшої перевірки, рекомендовано звернутись до суду, що підтверджується матеріалами перевірки № 606 (а.с. 73-80).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що сума позики, яку просить стягнути позивач, перевищує більш ніж у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, в тому числі у формі розписки позичальника.

Як вбачається з матеріалів справи, письмового договору позики між сторонами укладено не було, розписка на підтвердження укладення позики також відсутня.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні допустимі та достатні докази, які б підтверджували, що сторони в письмовому вигляді уклали договір позики.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, погоджується із висновком суду першої інстанції, що договір позики у письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики позивач не надав, будь-якого іншого письмового документу (незалежно від найменування цього документа), який би посвідчував правову природу укладеного договору позики - підтверджував би факт укладення договору та передачі грошової суми позичальнику, містив би умови та дату отримання позичальником ОСОБА_2 у борг грошей від ОСОБА_1 із зобов`язанням їх повернення, позивачем не надано.

Тому є правильними висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних збитків є похідними, а тому також задоволенню не підлягають.

Твердження апеляційної скарги про те, що факт отримання відповідачем грошових коштів у борг підтверджується поясненнями відповідача, які були надані 30.11.2020 ДОП СП Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Шабалі А.К. під час проведення перевірки за зверненнями ОСОБА_1 від 12.11.2020 (ІТС ІПНП № 9252), а також письмові пояснення відповідача ОСОБА_2 , надані 21.01.2021 ДОП СП ВП №2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Шабалі А.К. під час проведення перевірки за зверненнями ОСОБА_1 від 14.01.2021 (ІТС ІПНП № 427), є неприйнятними.

Зміст пояснень не містить умов отримання відповідачем таких коштів, а також зобов`язань з їх повернення, а отже не є доказом укладення між сторонами договору позики у розумінні ст.1046 ЦК України.

Вищевказані пояснення ОСОБА_2 , а також переписка у соціальній мережі «Фейсбук» та «Вайбер» не є допустимими доказами на підтвердження укладення між сторонами договору позики та погодження умов такого договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення відповідача, надані ним у відділенні поліції, є безпідставним, оскільки судом вказані докази досліджено та обґрунтовано відхилено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставини справи, містять посилання на факти та докази, які були предметом дослідження і оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Інших належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова