Справа № 242/2081/20
Провадження № 2/242/258/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Гандзюк К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про зміну запису в трудовій книжці та стягнення сум,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про зміну запису в трудовій книжці та стягнення сум, в обґрунтування позову зазначив, що він перебував у трудових правовідносинах ДП «Селидіввугілля» , з згідно листам непрацездатності № 391268 в період з 02.03.2009 року по 06.03.2009 року та з 07.03.2009 року по 11.03.2009 року він знаходився на лікарняному та повинен був приступити до роботи 12.03.2009 року. 12.03.2009 року позивачем було подано заяву про звільнення його за власним бажанням, у зв`язку з переходом на пенсію, а також неможливістю подальшої роботи за станом здоров`я. 13.03.2009 року заяву позивача про його звільнення відповідачем було зареєстровано в книзі поданих заяв за № 275. Однак, позивача було звільнено 11.03.2009 року за ст. 38 КЗпП України по переходу на пенсію за віком, про що було зроблено запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 17.07.1978 року, відповідно до наказу № 36с/к від 16.03.2009 року. Відповідач в порушення вимог закону здійснив звільнення позивача 11.03.2009 року, під час перебування позивача на лікарняному. Крім того, відповідачем не здійснено нарахування та виплату заробітної плати за робочі дні, а саме за 12,13 березня 2009 року за вимушений прогул. Враховуючи вищевикладене, просить суд поновити строки звернення до суду, витребувавши справи по поданим ним раніше позовним заявам, які об`єднані в одне провадження в справі № 242/4786/13-ц 2/242/175/14; зобов`язати відповідача провести зміну запису в його трудовій книжці, згідно його заяви на звільнення від 12.03.2009 року, поданої відповідачу 13.03.2019 року вх.№275;визнати день звільнення 11 березня 2009 року неправомірним та стягнути середній заробіток із розрахунку 159 грн. 25 коп. середньоденної заробітної плати на час звільнення, що встановлено апеляційним судом; зважити відмову відповідача в добровільному порядку провести виплату всіх нарахувань на час звільнення, подачі його заяви 13.03.2009 року, на рішення суддів, а також встановленого судами України, що на його звернення 12.03.2014 року надана відповідь № 2/14-1036 за підписом першого заступника Міністра вугільної промисловості І.Поповича;зважити подання уточнення позовних вимог(об`єднання позовних вимог в частині всіх порушених прав відповідачем), щодо не виплати розрахунку на час звільнення, не проведення індексації за час отримання остаточної виплати заробітної плати. Так, він здав лікарняні листи 13.03.2009 року і подавав заяву на звільнення 13.03.2009 року при відмові надання іншої роботи, переводу на іншу роботу до вирішення МСЕК по профзахворюванню. Тому порушення його прав відповідачем пов`язано з його профзахворюванням, нанесенням шкоди здоров`ю і всі виплати пов`язані з втратою ним здоров`я, не можливістю продовження роботи по професії, втратою середньомісячного заробітку. По позовним вимогам з факту втрати здоров`я і виплати по втраті здоров`я строку давності на 2014 рік не було. В подальшому позивач надав уточнення позовних вимог, а саме просив зобов`язати відповідача провести зміну запису в його трудовій книжці, згідно його заяви на звільнення від 12.03.2009 року, поданої відповідачу 13.03.2019 року вх.№275;стягнути з відповідача не оплачену заробітну плату за 12.03.2009 року та 13.03.2009 року, як вимушений прогул.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.05.2020 року суддя Коліщук З.М. позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.06.2020 року (суддя Коліщук З.М.) відкрито провадження по справі за позовною вимогою про зміну запису в його трудовій книжці, згідно його заяви на звільнення від 12.03.2009 року, поданої відповідачу 13.03.2019 року вх.№275 за правилами загального позовного провадження; відмовлено у відкритті провадження в частині інших позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля».

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26.10.2020 року суддею Коліщук З.М. відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04.12.2020 року суддя Владимирська І.М. прийняла цивільну справу до свого провадження та призначила підготовче судове засідання.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом позов про зміну запису в трудовій книжці та стягнення сум.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача Державного підприємства «Селидіввугілля», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги позивача не визнають, пояснивши, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 з 05.08.2002 р. по 11.03.2009 р. позивач працював на підприємстві відповідача. 11.03.2009 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію по віку із виплатою допомоги в розмірі 3-х місячного заробітку, згідно колективного договору. Згідно із довідкою ВКК № 1807 від 10.10.2008 року у висновках ВКК зазначено, що згідно наказу № 246 від 21.05.2007 року праця в умовах підвищеної запиленості протипоказав. Заява на ім`я директора ВП шахта «Курахівська» з проханням звільнити позивача за власним бажання у зв`язку з виходом на пенсію та неможливістю подальшої роботи за станом здоров`я написано позивачем 1203.2009 р., вихідний номер № 275 від 13.03.2009 року. Як вбачається з листа непрацездатності серії АБШ № 391268 позивач перебував на лікуванні з 02.03.2009 року по 06.03.2009 року та з 07.03.2009 р. по 11.03.2009 року та повинен був приступити до роботи 12.03.2009 року. Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 № 58, де прямо зазначається , що днем звільнення вважається останній день роботи. Тобто день звільнення це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а не попередній чи наступний за ним день. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27.05.2010 року позов ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про захист прав та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано бездіяльність адміністрації ВП «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» пов`язаної з невидачею в строк довідки позивача про розмір його заробітної плоти за період з березня 2008 року по час звільнення з виробництва неправомірною. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 30.08.2010 року на користь ОСОБА_1 з ДП «Селидіввугілля» було встановлено, що перед звільненням з роботи позивач тривалий час знаходився на лікарняних. Останній лікарняний лист був закритий 11.03.2009 року, у цей же день його звільнено з роботи. Заробітна плата позивачу перерахована у відповідності до вимог Постанови КМУ від 09.02.1995 року № 100 та становить 159 грн. 25 коп. Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 15 447 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 31.07.2013 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» ВП шахти «Курахівська» про визнання дій відповідача неправомірними щодо ненадання роботи з 10.10.2008 року до моменту подання заяви про звільнення, визнання дій відповідача неправомірними щодо звільнення 11.03.2009 року відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2013 року скасовано рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.07.2013 року та в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про захист порушених та відновлених прав відмовлено. У рішенні Апеляційного суду Донецької області не прийнято до уваги посилання позивача, що йому недоплачені суми за листами непрацездатності, оскільки на час постановлення апеляційним судом рішення в частині визначення середньоденної заробітної плати в розмірі 159 грн. 25 коп., було враховано фактично отримані позивачем суми. Також у цьому рішенні апеляційним судом визначено, що у позивача не виникає права на здійснення доплат, оскільки суми ним отримані відповідно до вимог чинного законодавства. Визначення середньоденної заробітної плати не дає правових підстав для перерахунку правильно здійснених виплат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.05.2014 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.07.2013 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20.09.2013 року залишено без змін. Крім того, позивач з вимогою про зміну запису в його трудовій книжці, згідно його заяви на звільненні від 12.03.2009 року, поданої відповідачу 13.03.2019 року вх. № 275 відповідно до вимог ст. 232 КЗпП України до суду не звернувся, своїм правом у зазначений законодавством строк не скористався. Отже, враховуючи вищевикладене, в позовних вимог щодо зміни запису в його трудовій книжці позивачу необхідно відмовити, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Враховуючи вищевикладене просять суд відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 21 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1978 року, ОСОБА_1 05.08.2002 року прийнято гірничим робітником очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем в шахті, відповідно до наказу № 56 с/к від 07.08.2002 року.

Згідно запису №26 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1978 року, ОСОБА_1 11.03.2009 року звільнено за ст. 38 КЗпП України по переходу на пенсію, повіку із виплатою допомоги в розмірі 3-х місячного заробітку, згідно колективного договору, відповідно до наказу № 36с/к від 16.03.2009 року.

Згідно з листка непрацездатності серії АБШ №391268 ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 02.03.2009р. по 06.03.2009р. та з 07.03.2009р. по 11.03.2009р. та повинен був приступити до роботи 12.03.2009р. Відповідно до графи заповнення «Заповнюється табельником або уповноваженою особою» ВП Шахта «Курахівська» структурний підрозділ № 2 посада гроз, таб № 185, ОСОБА_1 не працював з 02.03.2009 р. по 11.03.2009 р.; став до роботи 12.03.2009 р.; дата заповнення 16.03.2009 року.

Відповідно до довідок серії ДОН -04 № 081815 від 06.05.2009 року та серії ДОН - 07 № 075266 від 06.05.2009 року, виданих МСЕК, ОСОБА_1 первинно встановлена ІІІ група інвалідності по професійному захворюванню безстроково, з встановленням втрати професійної працездатності у розмірі 30%, та протипоказана праця в підземних дільницях, контакт с пилом.

Відповідно до заяви від 12.03.2009 року на ім`я директора ВП шахта «Курахівська» ОСОБА_1 звернувся з проханням звільнити його за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та неможливістю подальшої роботи за станом здоров`я. Вхідний номер №275 від 13.03.2009 року.

Згідно листа № 2/14-1036 від 12.03.2014 року Міністерство енергетики та вугільної промисловості України розглянуло звернення ОСОБА_1 від 26.02.2014 року про внесення змін у трудову книжку та повідомило, що єдиною підставою для внесення змін у трудову книжку може бути рішення відповідного суду.

Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2010 року(справа № 22-12391/2010), рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16.06.2010 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 15447 грн. 25 коп. у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку. В рішенні було встановлено, що строк затримки розрахунку середнього заробітку позивача складає за період з 12 березня по 31 липня 2009 року. Заробітна плата ОСОБА_1 перерахована у відповідності до вимог Постанови КМУ від 09.02.1995 року № 100 та становить 159 грн.25 коп.

Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18 квітня 2011 року визнано дії ДП «Селидіввугілля» ВП шахта «Курахівська» щодо невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2010 року неправомірними та зобов`язано ДП «Селидіввугілля» ВП шахта «Курахівська» виконати рішення апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2010 року. Рішення набрало законної сили 19.05.2011 року.

Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 липня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» ВП шахти «Курахівська» про визнання дій відповідача неправомірними щодо ненадання роботи з 10.10.2008 року на момент подання заяви про звільнення, визнання дій відповідача неправомірними щодо звільнення 11.03.2009 року, відмовлено. У даному рішенні суд зазначив, що вважає, що в діях відповідача є порушення щодо вказання дати звільнення ОСОБА_1 11.03.2009 року, оскільки у цей день позивач перебував на лікарняному, а заяву про звільнення написав наступним днем(12.03.2009 року), а звільнення робітника під час знаходження його на лікарняному заборонено вимогами КЗпПУ країни. Але з вимогою про зміну дати і формулювання причин звільнення, відповідно до вимог ст.232 КЗпП позивач до суду не звернувся, своїм правом змінити предмет позову в суді, не скористався, тому суд розглянув справу в межах заявлених вимог.

Згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 20.09.2013 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.07.20213 року залишено без змін. В ухвалі зазначено, що судом першої інстанції встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було допущено порушення в частині дати звільнення, оскільки заява про звільнення за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, подана ОСОБА_1 на ім`я директора ВП «шахта «Курахівська» 12 березня 2009 року, а зі змісту трудової книжки вбачається, що наказом № 36 с/п від 16 березня 2009 року ОСОБА_1 був звільнений 11 березня 2009 року за ст. 38 КЗпП України по переходу на пенсію за віком.

Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 вересня 2013 року, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 липня 2013 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про захист порушених та відновлених прав, відмовлено. Апеляційним судом Донецької області не прийнято до уваги посилання позивача ОСОБА_1 , що йому недоплачені суми за листами непрацездатності, оскільки на час постановлення апеляційним судом рішення в частині визначення середньоденної заробітної плати в розмірі 159 грн. 25 коп., було враховано фактично отримані ОСОБА_1 суми. Також у цьому рішенні апеляційним судом визначено, що у позивача не виникає права на здійснення доплат, оскільки суми отримані ним відповідно до вимог чинного законодавства. Визначення середньоденної заробітної плати не дає правових підстав для перерахунку правильно здійснених виплат.

Згідно ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 17.06.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про захист порушеного прав, відновлення порушених прав, залишено без розгляду.

Згідно ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 20.06.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про відновлення порушеного права, захист порушеного права та їх відновлення та зміну формування про звільнення, залишено без розгляду.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими і врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (скорочено - КЗпП України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Згідно ч. 1ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету міністрів України «Про трудові книжки» від 27 квітня 1993 року № 301 встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року передбачено порядок внесення записів у трудові книжки.

Відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення i повинні точно вiдповiдати тексту наказу (розпорядження).

Усі записи до трудової книжки вносяться після видання відповідного наказу, який, по суті і є підставою для внесення записів до трудової книжки.

Відповідно до вимог п.4.1 та 4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Згідно із ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено правило про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Судом встановлено, що позивач був звільнений 11.03.2009 року, а саме в останній день перебування його на лікарняному, вимогами КЗпП України заборонено звільнення робітника під час знаходження його на лікарняному.

Крім того, позивачем була написана заява про звільнення за власним бажання на ім`я директора ВП «шахта «Курахівська» 12.03.2009 року.

Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо дати звільнення 13.03.2009 (вх. №275) та 16.03.2009 року (наказ № 36 с/к від 16.03.2009 року), оскільки відповідно до чинного законодавства позивачем не було зазначено у заяві строк у який він просить розірвати трудовий договір. Крім того позивачем не надано до суду доказів, коли саме ним було отримано трудову книжку. Таким чином, датою його звільнення вважається дата підписання заяви про звільнення за власним бажанням (12.03.2009 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача в частині зміни запису в трудової книжці щодо дати його звільнення є обґрунтованими.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд встановив наступне.

Частиною 3 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-2123цс15 під вимушеним прогулом слід розуміти це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 30.08.2010 року на користь ОСОБА_1 з ДП «Селидіввугілля» було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12 березня по 31 липня 2009 року, та встановлено, що згідно довідки наданої відповідачем середньоденна заробітна плата позивача розрахована до вимог постанови КМУ від 09.02.1995 р. № 100 становить 159 грн. 25 коп.

Крім того, суд звертає увагу на те, що вимогу про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не слід плутати із вимогою про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги мають різну правову природу і походять із різних обов`язків роботодавця, а тому, відповідно, мають різне правове регулювання.

Проаналізувавши надані докази, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не було здійснено відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд звертає увагу, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2013 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог в частині стягнення недооплаченої допомоги у зв`язку з виходом на пенсію рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.03.2012 року, в якому апеляційний суд послався на те, що позивач мав право звернутися до суду із вищевказаними вимогами у передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпПУ тримісячний строк з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2009 року неодноразово звертався до суду з позовними вимогами до ДП «Селидіввугілля» про стягнення виплат при звільненні. Крім того, вимогу про зміну формулювання про звільнення ОСОБА_1 було заявлено до суду 24.03.2014 році, яка в подальшому була об`єднана в одне провадження з вимогами про захист порушених прав та їх відновлення, та ухвалою суду від 20.06.2014 року залишені без розгляду. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач був з 2009 року обізнаний про порушене його право.

Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом, а також не доведено, що своєчасному зверненню до суду із позовом перешкоджали непереборні обставини, які зробили неможливим або значно утруднили таке звернення, враховуючи тривалий характер правовідносин, які склалися між сторонами спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про зміну запису в трудовій книжці, оскільки позивачем було пропущено строк на звернення до суду без поважних причин.

Вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про зобов`язання відповідача провести зміну запису в трудовій книжці, тому оскільки прийнято рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги, то й похідні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Від сплати судового збору позивач звільнений, тому судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10,12,15, 81,133, 141, 259, 264, 265, 430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Державного підприємства «Селидіввугілля» (місцезнаходження: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. К.Маркса, 41,) про зміну запису в трудовій книжці та стягнення сум, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Владимирська