КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/4473/18 Головуючий у І інстанції Войтенко Т.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

14 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року у справі за позовом Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району м. Києва» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2018 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження під час ДТП підпірної стінки.
Свою позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що 17.07.2015р. на території Подільського району міста Києва на перехресті вул. Електриків та вул. Набережно-Рибальської ОСОБА_1 о 22.20 під час керування автомобілем «Тойота Авенсіс» д/н НОМЕР_1 (на чорному фоні), вчинив ДТП, в результаті якої здійснив наїзд на перешкоду - підпірну стінку по вул. Електриків, яка знаходиться на праві повного господарського відання у Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» м. Києва.
Підпірна стінка, що була пошкоджена під час ДТП, є частиною основного фонду, що перебуває на праві повного господарського відання ШЕУ Подільського району відповідно до п. 2.5.10. Додатку до Наказу Головного управління з питань майна Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 23 від 21.02.2002р. «Про закріплення основних фондів комунальної власності територіальної громади міста Києва».
Позивач зазначає, що після ДТП, у липні 2015р. ШЕУ Подільського району власними силами відновило пошкоджену частину підпірної стінки. Були здійснені демонтажні роботи, роботи з перевезення, відновлення та монтажу підпірної стінки, вартість яких з урахуванням витрат на матеріали, заробітну плату та інші витрати склала 23 043.14 грн.
Посилаючись на те, що постановою Подільського районного суду міста Києва №758/7507/16п ОСОБА_1 було визнано винним у ДТП, однак відповідач до ШЕУ Подільського району м. Києва з метою досудового відшкодування шкоди не звернувся, а лист від 25.01.2018 з проханням в добровільному порядку відшкодувати завдані збитки повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому, на підставі статей 22, 23, 1166, 1187 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь 23 043,14 гривень на відшкодування шкоди, 4600 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір у сумі 1762,00 гривень.
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» м. Києва 23 043,14 грн. на відшкодування шкоди та 1 762,00 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без надання належної оцінки доказам по справі. Просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, справу передати на новий розгляд.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не вжив жодних заходів до встановлення особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_2 (на чорному фоні), а також до перевірки правових підстав знаходження ОСОБА_1 за кермом транспортного засобу «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_2 (на чорному фоні).
Також, суд першої інстанції вважав доведеними обставини щодо належного підтвердження реальних зитків, що обґрунтовувались довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за липень 2015 року та Актом приймання виконаних будівельних робіт, вартість робіт щодо відновлення опірної стінки з урахуванням витрат на матеріали, заробітну плату та інші витрати, які склали 23043,14 грн., тобто документами складеними самим позивачем, які за своєю правовою природою не є об`єктивними, без підтвердження реальних витрат, не надаючи жодного експертного висновку, який би враховував ступінь зносу конструкції із застосуванням понижуючих коефіцієнтів у зв`язку із вартістю амортизації і ступенем зношення конструкції.
Відзив від позивача на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року №758/7507/16п ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до довідки про виконання будівельних робіт, у липні 2015 року ШЕУ Подільського району м.Києва власними силами відновило пошкоджену частину підпірної стінки. Були здійснені демонтажні роботи, роботи з перевезення, відновлення та монтажу.
Відповідно до Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за липень 2015 року та Акту приймання виконаних будівельних робіт, вартість робіт щодо відновлення опірної стінки з урахуванням витрат на матеріали, заробітну плату та інші витрати склала 23043,14 грн.
25.01.2018 позивач звернувся з листом до ОСОБА_1 з проханням в добровільному порядку відшкодувати завдані збитки, але лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Понесення позивачем витрат на відновлення опірної стінки, яка входить до основного фонду, що перебуває на праві повного господарського відання ШЕУ Подільського району відповідно до п. 2.5.10. Додатку до Наказу Головного управління з питань майна Виконавчого органу Київської міської ради № 23 від 21.02.2002р. «Про закріплення основних фондів комунальної власності територіальної громади міста Києва», яка була пошкоджена з вини ОСОБА_1 в результаті ДТП, стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується вина відповідача у ДТП, в результаті якої було пошкоджено опірну стійку, яка входить до основного фонду позивача, та доведено факт того, що на її відновлення позивач поніс витрати у розмірі 23043,14 грн., реально понесені позивачем збитки підлягають відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача зазначеної суми.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Так, з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_2 належить військовій частині НОМЕР_3 , що підтверджується реєстраційним документом транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 30.08.2013.
Військова частина НОМЕР_3 знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою з присвоєним їй кодом 22992781.
Вищевказаний транспортний засіб, на якому військовослужбовець ОСОБА_1 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, перебуває на обліку цієї військової частини.
Перебування ОСОБА_1 на військовій службі та закріплення за ним транспортного засобу «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_2 (на чорному фоні) підтверджуються витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 15.04.2015 №76-ст, від 21.05.2015 №103-ст та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по технічній частині) від 27.05.2015 №16.
З аналізу змісту глави 82 ЦК «Відшкодування шкоди» убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі невиплаченого відшкодування.
Так, статтями 1166, 1167 ЦК (відповідальність за завдану майнову та моральну шкоду) передбачено загальне правило, згідно з яким відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Статтями 1187, 1188 ЦК обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу власника джерела підвищеної небезпеки. Ці норми встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Отже, у контексті справи, що розглядається діяльність із використання, зберігання й утримання, зокрема, транспортної машини «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_2 (на чорному фоні), має ознаки джерела підвищеної небезпеки.
Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1, п.п. 20 п. 4 Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 28 березня 2014 року № 346/2014, таким органом є Головне управління Національної гвардії України, яке здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (підрозділами) (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між ними, у тому числі у разі їх розформування.
Відповідно до п. 5.4 розділу 5 Положення про військові частини і підрозділи з охорони громадського порядку Національної гвардії України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 червня 2014 року № 567, військове майно закріплюється за військовими частинами з метою забезпечення їх діяльності та якісного виконання покладених на них завдань в установленому порядку на праві оперативного управління.
Отже, враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Головним управлінням Національної гвардії України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року (справа №570/1531/17).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі встановлено, що транспортний засіб «Тойота Авенсіс», д.н.з. НОМЕР_2 , на якому військослужбовець ОСОБА_1 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, належить військовій частині НОМЕР_3 , яка є юридичною особою.
Зазначений транспортний засіб перебуває на обліку військової частини НОМЕР_3 , яка володіє цим автомобілем на праві оперативного управління.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права шляхом незастосування ст. 1172 ЦК України, відповідно, даний позов був поданий до неналежного відповідача, а тому відсутні правові підстави для його задоволення.
У зв`язку з зазначеним, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність передбачених статтею 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району м. Києва» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривень 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 14 грудня 2021 року.

Реквізити сторін:
ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району м. Києва», місце реєстрації: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 15, .

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана