Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/346/21
Провадження №2/433/226/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2021 року

Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Певної О.С.,

за участю секретаря судового засідання Цимбалюк С.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Терновської М.Л. - в режимі відеконференції,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бурлакової Н.В. - в режимі відеконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області з вказаною позовною заявою в обгунтування якої зазначив, що 13 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким відповідач отримав від нього грошові кошти у розмірі 64000,00 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ становить 1782016,00 грн. і зобов`язався повернути їх за першою вимогою. З початку бойових дій вони вимушені були виїхати з м. Луганська та деякий час не бачилися, спілкувалися з відповідачем та його дружиною телефоном. Але коли рік тому він запропонував відповідачам повернути борг, вони пообіцяли повернути гроші, але потім припинили з ним зв`язок. Він вважає, що відповідач перебував і вірогідно перебуває в зареєстрованому шлюбу, а позика була укладена одним із подружжя в інтересах сім`ї, оскільки наявність позики була добре відома ОСОБА_2 . Крім того, майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (з метою розширення бізнесу), в зв`язку з чим права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Незважаючи на досягнуту домовленість відповідачі на сьогоднішній день взяті на себе зобов`язання так і не виконали. На підставі викладеного, просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за договором позики в розмірі 1782016,00 грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 11350,00 грн.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 17.05.2021 заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Терновської М.Л. про відвід судді від розгляду даної справи задоволено. Відведено суддю Суського О.І. від розгляду даної справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана цивільна справа, в порядку ст. 33 ЦПК України, надійшла у провадження судді Певної О.С.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 10 червня 2021 року дану цивільну справу прийнято до розгляду, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 07 вересня 2021 року, представник позивача суду пояснила, що 13.12.2010 між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 64000,00 доларів США. Кінцевої дати повернення боргу в розписці зазначено не було, а було вказано, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути грошові кошти на вимогу ОСОБА_3 . Крім того зазначила, що ОСОБА_3 пропонував відповідачам повернути борг та намагався вирішити конфлікт, що виник. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Терновська М.Л. суду пояснила, що дійсно 13.12.2010 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 64000 доларів США, про що була написана розписка. Дружина ОСОБА_1 ОСОБА_2 не знала про цей борг, а дізналась про нього у 2016 році, коли позивач став вимагати від неї повернення боргу. Борг ОСОБА_1 витратив на власні потреби, повертав його частинами і повністю повернув його у 2014 році. Однак докази повернення боргу у нього не збереглися. Оскільки з моменту пред`явлення вимоги до моменту звернення до суду з позовом пройшло п`ять років, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. З вказаних підстав просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача адвокат Бурлакова Н.В. суду пояснила, що дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.04.1988 по 21.01.2016. В період шлюбу та після його розірвання відповідачі не мали спільного бізнесу. Особисто ОСОБА_2 гроші у позивача не позичала. Позичені ОСОБА_1 кошти на потреби сім`ї та на спільний бізнес не використовувались. Про те, що ОСОБА_1 позичив у позивача грошові кошти, ОСОБА_2 дізналась на початку 2016 року, після того, як позивач став їй погрожувати та вимагати від неї та відповідача повернути борг. Просить відмовити в задоволенні позову до неї та стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 454,00 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про забезпечення позову.

Суд, вислухавши учасників справи, перевіривши та дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до такого.

Судом встановлено, що згідно розписки відповідач ОСОБА_1 13 грудня 2010 року взяв в борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 64000,00 доларів США, які зобов`язався повернути за вимогою ОСОБА_3 (т.1 а.с.14).

Однак, кошти до даного часу за договором позики не повернуті, умови договору не виконані.

Станом на день звернення до суду, за договорами позики, сума заборгованості становить 64000,00 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ становить 1782016,00 грн.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 13 грудня 2010 року ОСОБА_1 склав розписку, за якою останній взяв в борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 64000,00 доларів США, які зобов`язався повернути за вимогою ОСОБА_3 . Цей факт сторони в судовому засіданні не заперечували.

Таким чином, розписка від 13 грудня 2010 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх.

Свої зобов`язання по поверненню позики відповідач ОСОБА_1 не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача від 13.12.2010.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду розписку позивача про одержання останнім виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Терновської М.Л., про те, що ОСОБА_1 повертав борг частинами і повністю повернув його у 2014 році, однак докази повернення боргу у нього не збереглися, суд не приймає до уваги, оскільки таке твердження не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, оскільки відповідачем не заперечується факт надання розписки від 13.12.2010 та отримання в борг грошей, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вбачається із змісту розписки від 13.01.2010 року, відповідач зобов`язався повернути позику за вимогою ОСОБА_3 .

При цьому, твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що вимогу про повернення боргу ОСОБА_3 йому пред`явив в січі 2016 року і тому саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки це не підтверджено ані показами свідків, ані іншими належними та допустимими доказами.

Отже, починаючи саме з дня пред`явлення позовної заяви до суду, тобто з 11.03.2021, почався перебіг загального трирічного строку позовної давності.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, вимоги відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню.

В частині стягнення заборгованості за договором позики солідарно з відповідачів, суд зазначає таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказував на ту обставину, що оскільки, договори позики укладені ОСОБА_1 в інтересах сім`ї (з метою розширення бізнесу), то відповідальність за даними договорами має бути солідарною.

При цьому, відповідачем ОСОБА_2 надано суду копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.01.2016, згідно якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с. 129).

Крім того, на підтвердження того, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 не мали жодного спільного бізнесу та не провадили спільно підприємницьку діяльність, ОСОБА_2 надано суду копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, згідно якого вона була зареєстрована з 22.08.2007 в якості фізичної особи-підприємця та самостійно провадила підприємницьку діяльність, від ведення якої вона отримувала власний дохід (т.1 а.с. 130, 131-251).

Крім того, судом не встановлено обставини надання відповідачем ОСОБА_2 письмової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договору позики від 13.12.2010 в інтересах сім`ї.

Разом з тим, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року №308/10837/15.

Враховуючи те, що позивачем не доведено, що договір позики укладено відповідачем ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, та за відсутності письмової згоди його дружини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, скільки, обов`язок щодо повернення спірних коштів за умовами договору позики покладено на ОСОБА_1 .

Враховуючи наведенні обставини справи, а також той факт, що відповідачем ОСОБА_1 не заперечується факт позики грошових коштів, позовні вимоги ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача ОСОБА_1 за договором позики в розмірі 1782016,00 грн., а в частині стягнення коштів з відповідача ОСОБА_2 за договором позики, слід відмовити за недоведеністю використання даних коштів в інтересах сім`ї.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 6424 від 02.06.2021 про сплату судового збору у сумі 11350,00 грн. (а.с. 118).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 11350,00 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 12.03.2021 заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на існуюче майно (нерухомість та автотранспорт), у тому числі на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ); квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), та заборонити вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна та можливо існуючого майна. В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 12.03.2021 та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постановою Луганського апеляційного суду від 09.07.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 12.03.2021 скасовано та ухвалено по справі в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , за подання апеляційної скарги на ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 12.03.2021, сплатила судовий збір в розмірі 454,00 грн., що підтверджується квитанцією № 24587 від 12.04.2021.

В зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Троїцького районного суду від 12.03.2021 в розмірі 454,00 грн., підлягає задоволенню.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи вказані норми процесуального закону, суд вважає за необхідне для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання на 23 вересня 2021 року, надавши представнику відповідача ОСОБА_2 триденний строк з дня ухвалення рішення, для подання доказів щодо розміру понесених відповідачем судових витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.207, 256, 261, 267, 526, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 10-13, 137, 141, 259, 264, 265, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , заборгованість за договором позики в розмірі 1782016 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі шістнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 судовий збір в сумі 11350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму сплаченого судового збору за подання ОСОБА_2 апеляційної скарги на ухвалу Троїцького районного суду Луганської області від 12 березня 2021 року в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання на 23 вересня 2021 року о 10-00 годині у приміщенні Троїцького районного суду Луганської області.

Надати відповідачу ОСОБА_2 строк три дні з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених відповідачем судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення із урахуванням п.п 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складений 22 вересня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача: ОСОБА_5 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 , АДРЕСА_7 .

Суддя О.С. Певна

22.09.21