ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2021 року

м. Харків

справа №953/15769/20

провадження №22-ц/818/3801/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельнік Б.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Харківська міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року в складі судді Шаренко С.Л.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради (далі ХМР), ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме приміщення №№4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною і житловою площею 62,0 кв.м. та огорожею №№3, 4, 5, 9, які складають 36/100 часток, за набувальною давністю, припинивши у цій частці реєстрацію права власності на будинок ВАТ фірма «Побуттех».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 1998 року проживає та зареєстрований в будинку АДРЕСА_2 , де разом з його бабою, ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 займають квартиру АДРЕСА_1 . В його користуванні знаходиться приміщення №№4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 загальною та житловою площею 62,0 кв.м. та огорожі №№3, 4, 5, 9. Вказані приміщення складають 36/100 часток від жилого будинку з надвірними будівлями, інвентаризаційна вартість яких складає 191964 грн. Вказана квартира була надана родині баби позивача ОСОБА_3 за ордером №1 від 19.04.1958 артіллю інвалідів «Точна механіка». В подальшому право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка», 73/100 часток вказаного житлового будинку і досі зареєстровані за заводом «Ремпобуттехніка». Інші 27/100 часток житлового будинку на праві приватної власності належать відповідачу ОСОБА_2 , яка користується квартирою АДРЕСА_2 . В 1994 році завод «Ремпобуттехніка» було ліквідовано і створено ВАТ фірма «Побуттех», яка стала правонаступником заводу. Житловий будинок АДРЕСА_2 на баланс ВАТ фірми «Побуттех» не передавався. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007 встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 не має власника. Таким чином, з часу ліквідації заводу «Ремпобуттехніка», тобто з 12.12.1994, батьки позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та з 1998 року ОСОБА_1 відкрито та безперервно володіють приміщенням №№4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 загальною та житловою площею 62,0 кв.м. та огорожі №№3, 4, 5, 9, які складають 36/100 часток від жилого будинку з надвірними будівлями. Позивач також вказує, що його батьки неодноразово звертались до Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради стосовно пошуку власника зазначеного житлового будинку, а також до ВАТ «фірми «Побуттех» з приводу отримання довідки-дозволу на приватизацію частки житлового будинку, якою користується родина, та їм неодноразово надано відповідь, що вживаються заходи, спрямовані на встановлення балансоутримувача. В 2006 році мати позивача, ОСОБА_6 зверталась до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ВАТ фірма «Побуттех», Управління комунального майна та приватизації виконкому ХМР та ХМР про зобов`язання вчинити приватизацію квартири, однак в задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з тим, що у будинку, де мешкає родина позивача, відсутній власник. Позивач зазначає, що він з часу народження, з 1998 року, разом з батьками, а з 2011, після смерті його матері та зняття з реєстраційного обліку його батька, особисто відкрито і безперервно володіє квартирою АДРЕСА_1 , а саме приміщеннями №№4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною та житловою площею 62 кв.м, та огорожею №№3, 4, 5, 9, які складають 36/100 часток будинку, і несе усі витрати по її утриманню та обслуговуванню. Листом №1055340 від 04.03.2019 КП «ХМБТІ» підтверджено, що 27/100 частки будинку АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 , а інші 73/100 частин житлового будинку до цього часу зареєстровані за заводом «Ремпобуттехніка». У володінні позивача перебуває 36/100 часток відповідного домоволодіння. Він зі своєю бабою безперервно володіють спірною часткою будинку, однак остання вимоги про визнання права власності на частку домоволодіння не висуває та не заперечує проти визнання права власності на відповідну частку за позивачем. Після смерті матері позивача він фактично спадкував майно матері за місцем проживання та продовжив володіти квартирою АДРЕСА_3 . У зв`язку з відсутністю можливості приватизації частки у спірному домоволодінні позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Вирішуючи питання щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю необхідно встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач як незаконний володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Таким чином, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. З обставин, викладених позивачем, вбачається, що йому достовірно відомо, що його баба, ОСОБА_3 , вселена в зазначену квартиру на підставі ордеру, мешкала в ньому зі своєю родиною, та у зв`язку з виникненням права на приватизацію зазначеного майна, останні звертались до приватизаційних органів, однак приватизувати спірне майно не виявилось можливим у зв`язку з неможливістю встановити власника майна. Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР, станом на 04.03.2019 27/100 частини буд. АДРЕСА_2 належать ОСОБА_2 та 73/100 частини продовжують перебувати у приватній власності за ліквідованим заводом «Ремпобуттехніка». Посилання позивача на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007 встановлено, що вказане майно не має власника, суд не взяв до уваги, посилаючись на те, що вказаним рішенням також зазначено, що у разі відсутності власників майна, таке майно повинно перейти до держави і після цього має бути вирішено питання про приватизацію майна у відповідності з діючим законодавством. Завод «Ремпобуттехніка» таких вимог не виконав і тому фірма «Побуттех» при передачі майна з балансу на баланс був позбавлений можливості прийняти будинок на свій баланс, належним чином оформлений встановленим порядком. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач правомірно отримав право перебувати у спірному будинку та достеменно розумів, що власником майна є завод «Ремпобуттехніка» і що на вказане майно можуть претендувати треті особи, а також те, що підставою набуття позивачем права власності на вказане майно може стати реалізація права на приватизацію, в тому числі його бабою ОСОБА_3 , яка вселена до вказаної квартири на підставі ордеру. Тобто, у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном, що унеможливлює набуття квартири у власність позивача за давністю володіння відповідно до встановлених статтею 344 Цивільного кодексу (далі ЦК) України правил. Суд зазначив, що безперервне користування спірним будинком, а також докази понесених позивачем витрат на його утримання не спростовують вказаних висновків суду та не зумовлюють набуття права власності на квартиру за позивачем. Суд не прийняв до уваги посилання представника ХМР про те, що у зв`язку з самочинним будівництвом квартира зазнала значних змін, оскільки позивачем не заявлені вимоги про визнання за ним права власності за набувальною давністю на самочинно збудовані приміщення, в зв`язку з чим суд в цій частині не дав оцінку вказаним обставинам. Також судом зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що право власності на житловий будинок було зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка», за даними КП «ХМБТІ» 73/100 частини і досі зареєстровані за вказаним заводом. Правонаступником заводу після його ліквідаціє є ВАТ фірма «Побуттех». Тобто, позивачу достовірно відомий власник майна, правонаступник цього власника, однак такий правонаступник до участі у справі в якості відповідача позивачем не залучений та клопотань про його залучення в якості співвідповідача позивач та його представник не заявляли. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи; судом неправильно застосовані норми матеріального права. Позицію ХМР як відповідача суд виклав з викривленням, зазначивши про повне заперечення відповідачем проти позову, однак ХМР у відзиві на позов не спростовував жодних доводів позивача і викладених ним обставин і при вирішенні спору просив враховувати можливі інтереси третіх осіб; клопотання про залучення у справі в якості співвідповідача або відповідача ВАТ «Побуттех» не заявляв. Спірна частина будинку не включає в себе самовільних перебудов і будівель і складає саме 36/100 часток відповідного будинку. Відмовляючи в позові суд прийшов суперечливого висновку, що позивач правомірно отримавши право перебувати у спірному будинку як законний володілець не може та не має права на позов про право власності за давністю володіння як особа, що володіє майном за волею власника. Втім, судовим розглядом і матеріалами справи підтверджено, що на час заволодіння позивачем і його родиною спірною часткою нерухомого майна власника будинку не існувало і отримати дозвіл на відповідне володіння майном позивач можливості не мав. Ніяких правових підстав володіння позивачем чужим майном за дозволом власника чи за будь-яким договором суд не встановив і в оскаржуваному рішенні не навів. На час вселення позивача до спірної частки будинку власника будинку не існувало. Відповідна обставина встановлена рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007. Цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. З часу ліквідації підприємства воно втрачає дієздатність як здатність щодо набуття цивільних прав і створення обов`язків. Факт ліквідації підприємства, власника спірної частки будинку, підтверджено його правонаступником фірмою «Побуттех» і є безперечним. У відповідях на звернення мешканців будинку по АДРЕСА_2 , керівництво фірми у 2004-2005 рр. неодноразово інформувало про відсутність на балансі фірми відповідного нерухомого майна і можливості щодо його передачі у власність мешканцям будинку. Апелянт вважає, що вказані обставини спростовують висновок суду щодо недоведеності безтитульності володіння позивачем чужим майном. Позивач володіє ним як власник, без надання йому будь-яких правових підстав від титульного власника. Суд встановив і матеріалами справи підтверджено, що спірне нерухоме майно на час виникнення правовідносин щодо набуття права власності на нього не мало титульного власника і саме позивач володів спірною часткою майна як власник. В оспорюваному рішенні не наведено даних, за яких суд не прийняв до уваги відповідні правові позиції і фактично ігнорував їх. Апелянт вважає, що постанова від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на яку послався суд першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні позову, стосується інших обставин. Хибним апелянт вважає висновок суду щодо залучення неналежного відповідача, посилаючись на п. 2 ст. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого у разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Крім того, суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову за двома різними підставами: по суті позовних вимог та з процесуальних підстав з приводу залучення неналежного відповідача, порушуючи цим засади правової визначеності. Також суд першої інстанції, в порушення статті 13 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, при вирішенні спору вдався до оцінки обставин і даних, які є поза межами позовних вимог, а саме щодо спроможності правонаступника фірми «Побуттех» повернути на свій баланс спірну нерухомість стосовно самовільних будівель, які не входять до предмету спору, права на приватизацію 3-ї особи тощо.

Представником ХМР надано відзив на апеляційну скаргу, яким просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обгрунтування відзиву вказує, що ХМР вважає рішення суду першої інстанції обгрунтованим і законним, прийнятим з дотриманням норм процесуального і матеріального права. Представник відповідача зазначає, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку просить визнати позивач, зазнала суттєвих змін за рахунок влаштування прибудови літ. «А-11» без жодних дозвільних документів, а отже є самочинно реконструйованою та не прийнятою до експлуатації як цього вимагають приписи законодавства. Також для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це; таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК України, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 статті 388 ЦК України), тоді як ст. 344 ЦК України вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень ч. 1 ст. 344 ЦК України. Таке тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. З технічного паспорту (інвентаризаційна справа №00222/19), що виготовлений 08.02.2019, і копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що літ. «а11» прибудова, літ. «Л» гараж, літ. «а12» ганок, які перебувають у фактичноиму користуванні позивача, самочинно побудовані. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує у неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Представник відповідача зазначає, що доводи апелянта про те, що ХМР не заперечувала проти задоволення позову, не відповідає дійсності і є вирваним із контексту, оскільки у відзиві на позовну заяву представник ХМР заперечував проти задоволення позову, про що було зазначено у першій частині відзиву. Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову за двома підставами: по суті позовних вимог та з процесуальних підстав через залучення неналежного відповідача, представник відповідача також вважає безпідставними, посилаючись на постанову Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, яка містить висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Нотомість, встановлення належності відповідачів і обгрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Разом з тим, апелянт на підтвердження своєї правової позиції наводить практику Верховного Суду, яка жодним чином не протирічить мотивам, з яких виходив суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 19.04.1958 на підставі ордеру №1 правління артелі інвалідів «Точна механіка» Харківського обласного побутового промислового союзу, прадіду позивача, ОСОБА_7 , в складі сім`ї: дружина ОСОБА_8 , 1975 р.н.; дочка ОСОБА_9 , 1940 р.н.; син ОСОБА_10 , 1946 р.н.; дочка ОСОБА_11 , 1948 р.н., надано право на вселення в квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 23).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007 по справі №2-390/07/12 у позові ОСОБА_6 до Відкритого акціонерного товариства по наданню побутових послуг населенню фірма «Побуттех», Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету ХМР Харківської області, ХМР Харківської області про зобов`язання здійснити приватизацію квартири та стягнення моральної шкоди відмовлено (а.с. 12).

З мотивувальної частини рішення вбачається, що згідно реєстраційного посвідчення ХМБТІ будинок АДРЕСА_2 , зареєстрований за заводом «Ремпобуттехніка». ВАТ по наданню побутових послуг населенню фірма «Побуттех» є правонаступником заводу «Ремпобуттехніка» згідно наказу №35 від 12.12.1994 Харківської обласної ради народних депутатів. При передачі майна від заводу «Ремпобуттехніка» до ВАТ фірма «Побуттех» будинок АДРЕСА_2 не був переданий і сьогодні на балансі підприємства ВАТ фірма «Побуттех» не знаходиться, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.12.2006, що набуло законної сили, і повторному доказуванню не підлягає. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що житловий будинок АДРЕСА_2 не має власника і у відповідності з діючим на той час ЦК України повинен був надійти до держави і після цього вирішено питання про приватизацію у відповідності з діючим законодавством. Невизначення статусу житла не дає можливості ХМР і Управлінню комунального майна та приватизації вирішити питання про дозвіл ОСОБА_6 приватизувати квартиру в будинку АДРЕСА_2 , оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизації підлягає тільки державний житловий фонд. Крім цього, юридична особа, яка передає нерухоме майно іншій юридичній особі, повинна привести житловий фонд, технічну документацію в належний стан та інше. Завод «Ремпобуттехніка» таких вимог не виконав, через що ВАТ фірма «Побуттех» при передачі майна з балансу на баланс було позбавлено можливості прийняти будинок на свій баланс належним чином оформлений встановленим порядком.

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , 1948 року народження, 23.11.1970 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 , про що зроблено відповідний запис за №6561; після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_13 змінено на ОСОБА_14 (а.с. 22).

ОСОБА_3 , 1948 р.н., є бабою ОСОБА_1 , 1998 р.н., що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 20.04.2016 №К-2-867/0/177-16-1698/0/189-16, виданою адміністрацією Київського району Харківської міської ради (а.с. 21).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №1719; його батьками є: ОСОБА_5 батько, ОСОБА_6 мати (а.с. 19).

Згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 10.07.2014, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 30.03.1998 (а.с. 18).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати позивача ОСОБА_6 померла, про що зроблено відповідний актовий запис №9534 (а.с. 20).

Листом ВАТ «Побуттех» від 02.03.2004 №36/62, наданого на запит жильців будинку АДРЕСА_2 , повідомлено, що ВАТ «Побуттех» є правонаступником заводу «Ремпобуттехніка» на підставі наказу №35 від 12.12.1994 Харківської обласної Ради народних депутатів. На балансі ВАТ фірми «Побуттех» будівля за адресою: АДРЕСА_2 , не обліковується (а.с. 10).

Згідно листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №23-35069 від 19.08.2004, наданого на запит ОСОБА_5 , житловий будинок по АДРЕСА_2 , зареєстрований за заводом «Ремпобуттехніка» згідно реєстраційного посвідчення, виданого на підставі архівного витягу з протоколу №5 засідання виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 17.03.1959 (а.с. 11).

Листом ВАТ по наданню побутових послуг населенню фірма «Побуттех» від 10.09.2004 №90/62, наданим на лист-заяву ОСОБА_5 від 09.09.2004, повідомлено, що довідку-дозвіл на приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , видати неможливо, оскільки зазначене приміщення на балансі фірми не перебуває (а.с. 13).

Згідно листа за підписом начальника Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 31.01.2005 №989, адресованого ОСОБА_5 , Управлінням було розглянуто звернення мешканців будинку по АДРЕСА_2 , стосовно пошуку власника зазначеного житлового будинку, що надійшло на ім`я міського голови. В Управлінні інформації щодо належності указаного будинку немає (а.с. 15).

З листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.03.2019 №1055340, наданого на заяву ОСОБА_2 щодо надання інформації стосовно реєстрації права власності станом на 31.12.2012 на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 (РПВН №34577148) станом на 31.12.2012 проведено КП «ХМБТІ» Харківської міської ради наступним чином: 27/100 частин на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2010, справа №2-2602/10/02, рішення судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 14.10.2010, справа №22-ц-23755/2010; на 73/100 частин на праві приватної власності за заводом «Ремпобуттехніка». Обстеженням 20.05.2011 встановлено, що побудовано прибудову літ. «А1-2» (приміщення №№2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13 загальною площею 95,7 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м), прибудову літ. «а10» (приміщення №IV площею 4,6 кв.м), прибудову літ. «а11» (приміщення №№4-6, 4-7, 4-8, 4-9, 4-10 загальною площею 41,9 кв.м), прибудову літ. «а13» (частина приміщення №1-6 площею 4,2 кв.м), гараж літ. «Л», льох літ. «К», літ. «М». Частину приміщення №1-6 площею 5,2 кв.м переобладнано із комори під житлову кімнату. Дозвільні документи не надано. Згідно даних відділу збереження технічної документації КП «ХМБТІ» ХМР наявні дві окремі інвентаризаційні справи за адресою: АДРЕСА_2 , згідно яких об`єкти нерухомого майна, які розташовані за цією адресою є окремими між собою. Другий житловий будинок з надвірними будівлями зареєстрований у КП «ХМБТІ» ХМР під реєстровим №1529, РПВН №11494835 за іншими фізичними особами (а.с. 4).

Відповідно до довідки ТОВ «ТОП Естейт» від 15.03.2019 №0022/19 в фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходяться приміщення №№4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 62,0 кв.м, житловою площею 62,0 кв.м), огорожі №№3, 4, 5, 9 інвентаризаційною вартістю 191964 грн., які складають 36/100 частин від житлового будинку з надвірними будівлями. Розрахунок ідеальної частини проведено без урахування будівель, на які не надано дозвільні документи. Також у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться прибудова літ. А11 (площею 41,9 кв.м), ганок літ. А12, гараж літ. Л, льох літ. М, загальною інвентаризаційною вартістю 524036 грн. Загальна площа житлового будинку без урахування приміщень, які побудовані та переобладнані без дозвільних документів, складає 151,5 кв.м, житлова площа 122,4 кв.м (а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_6 фактично продовжують користуватись квартирою АДРЕСА_3 позивач ОСОБА_1 та його баба ОСОБА_3 , що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг за указаною адресою (а.с. 24-25).

ОСОБА_3 до суду першої інстанції надано заяву, згідно якої вона підтримує позовні вимоги онука про визнання права власності на приміщення 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, що складають 36/100 частин будинку АДРЕСА_2 (а.с. 26).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

За змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зазначено, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності».

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі №3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України).

Матеріали справи не містять будь-яких даних про те, за ким на сьогоднішній день зареєстрований спірний будинок.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , проведено наступним чином: 27/100 частин на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2010, справа №2-2602/10/02, рішення судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 14.10.2010, справа №22-ц-23755/2010; на 73/100 частин на праві приватної власності за заводом «Ремпобуттехніка». Правонаступником заводу «Ремпобуттехніка» є ВАТ фірма «Побуттех», на баланс якої, втім, спірна частина будинку передана не була. Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що титульний власник спірного майна відмовився від права власності на нього.

Встановивши такі обставини, районний суд правильно застосував до спірних правовідносин статтю 344 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовлявся від своїх прав на це майно.

Посилання апелянта на те, що він понад 10 років безперервно, відкрито та добросовісно володіє спірним житловим приміщенням, у той час як його попередній власник припинив діяльність, а на баланс його правонаступника спірне майно передано не було, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Позивач, його батьки та бабуся не оформили із заводом «Ремпобуттехніка» у відповідності до вимог законодавства перехід права власності на спірні 73/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і завод, а також його правонаступник від своїх прав на це нерухоме майно не відмовлявся, тобто позивач протягом усього періоду володіння знав, хто є власником майна, і про відсутність у нього правових підстав для набуття права власності, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин статті 344 ЦК України.

Твердження позивача про те, що іншим чином, ніж шляхом визнання права власності на майно за набувальною давністю, він захистити свої права на квартиру не має можливості, колегія суддів відхиляє, так як для застосування статті 344 ЦК України вимагається наявність сукупності певних умов, яких у цій справі не встановлено.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зазначила, що за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично є користувачем спірного житла. Відповідне право родина позивача отримала на підставі ордеру №1 від 19.04.1958, виданого артіллю інвалідів «Точна механіка» Харківського обласного побутового промислового союзу. В подальшому право власності на указаний житловий будинок було зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка». На даний час 27/100 часток будинку належать на праві власності ОСОБА_2 . Щодо інших 73/100 часток будинку умови набуття права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно за позивачем відсутні.

Викладеним спростовуються доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що позивачем дотримані всі умови, передбаченні статтею 344 ЦК України для набуття права на це майно за набувальною давністю.

Колегія суддів зауважує, що посилання позивача на добросовісність, відкритість, давність володіння цим приміщенням та можливість визнання за ним права власності на будинок за набувальною давністю в порядку, визначеному статтею 344 ЦК України є неаргументованими, оскільки поселення в службове приміщення родичів позивача і подальше проживання у спірних 73/100 частках будинку самого позивача відбулося в порядку, встановленому ЖК УРСР, що, в свою чергу, не породжує підстав для набуття позивачем права власності на нерухоме майно, незалежно від давності користування ним.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позивач як володілець майна повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Однак в позовній заяві позивач чітко зазначає, що спірна квартира була надана його родині на підставі ордеру на проживання, виданого артіллю інвалідів «Точна механіка». Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника на спірну будівлю, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , а саме приміщення №№4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 за адресою: АДРЕСА_2 , за позивачем, оскільки останній є фактично користувачем указаного приміщення. Власником на момент вселення родичів позивача бала артіль інвалідів «Точна механіка», в подальшому право власності на указані приміщення перейшло до заводу «Ремпобуттехніка», правонаступником якого є ВАТ фірма «Побуттех». Тобто з моменту вселення родини позивача, спірна частина будинку належала іншим юридичним особам. З огляду на те, що наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності, а родина позивача вселилась у спірне житлове приміщення на підставі ордеру на право вселення в квартиру, виданого артіллю інвалідів «Точна механіка», тобто між ними склалися правовідносини щодо найму службового житла (спірних приміщень будинку), про що було відомо позивачу протягом усього строку володіння цим майном і не заперечувалось ним, отримання родиною позивача у користування спірних приміщень будинку на підставі відповідного ордеру, тобто підставне (титульне) заволодіння майном, виключає можливість застосування до спірних правовідносин норми права, яка регулює набуття права власності за набувальною давністю, і саме з цих підстав слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позивачем не був доведений факт, що він, а також його родичі, що отримали право на проживання у спірному житлі, при заволодінні чужим майном не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, оскільки їм достеменно було відомо, що спірне житло надано їм в якості службового.

Таким чином, оскільки позивачу, його батькам, бабусі, що проживали у даному житлі, було відомо про відсутність у них законних підстав для набуття права власності на спірне майно, то їх володіння спірною частиною житлового приміщення не можна в контексті вимог закону вважати добросовісним і правовий механізм, передбачений статтею 344 ЦК України, для набуття у власність такого майна, не може бути застосований.

Також колегія суддів враховує, що окрім того, що у спірного майна є відомий позивачу власник, матеріалами справи установлено, зокрема і позовною заявою, що спірне житло було переобладнано під час проживання в ньому родини позивача без належних дозволів, що в розумінні статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом, а тому право власності на нього за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України набуватися не може.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги зміст, обґрунтування та правові підстави позовних вимог; встановивши факт реєстрації позивача у спірному житловому приміщенні у якості члена сім`ї доньки наймача (прадіда позивача), який отримав право на вселення на підставі ордеру правління артелі інвалідів «Точна механіка» Харківського обласного побутового промислового союзу; враховуючи, що позивач був обізнаний, що власником будинку за адресою: АДРЕСА_4 , був завод «Ремпобуттехніка», правонаступником якого є ВАТ по наданню побутових послуг населенню фірма «Побуттех»; встановивши, що спірне житло не визнане безхазяйним, - колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість оскаржуваного судового рішення і відсутність підстав для його зміни або скасування.

Також колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтоване твердження апелянта щодо того, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову за двома різними підставами, у зв`язку з відсутністю матеріально правових підстав для задоволення позову та у зв`язку із відсутністю процесуальних підстав, а саме у зв`язку із не залученням неналежного відповідача.

Згідно постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №132/3566/17 (провадження №61-11561св19) відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення.

Судом встановлено, що власником спірного житлового приміщення на момент вселення в нього родини позивача був завод «Ремпобуттехніка», правонаступником якого є ВАТ фірма «Побуттех». Отже, Харківська міська рада, будучи відповідачем у даній справі, прав позивача щодо предмета спору не порушила і не є відповідальною за вимогами позивача, оскільки встановлено, що спірна квартира не перебувала та не перебуває у власності чи користуванні Харківської міської ради.

Таким чином, ХМР не може бути визнана належним відповідачем у справі, яка переглядається, оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. Рішення про визнання спірного майна безхазяйним та передачу його до комунальної власності міста відсутнє. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правомірно звернув увагу на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, і це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте, вказана обставина жодним чином не впливає на вірні висновки по суті справи, яких дійшов суд пешої інстанції, і не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати між сторонами не розподіляються

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук