Справа № 481/1807/20
Провадж.№ 2/481/24/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ціпивко І.І., з участю секретаря судового засідання Асмолової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «СІЛЕНД АВТО», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

з участю відповідача ОСОБА_1 , його представника адвоката Калашникова П.В.,

встановив:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник позивача звернулась до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 246115,82 гривень шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судовий збір у сумі 3691,74 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що в 22.04.2019 року між «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та ПрАТ «Миронівський хлібопродукт» було укладено договір № 06/02/-40К-0122922 добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО), згідно якого позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого напівпричіпу «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 . 17.09.2019 на автодорозі Знамянка-Луганськ-Ізварене сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «SCANIA P380» із застрахованим напівпричепом «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «DAF» д.н.з. НОМЕР_2 з напівричепом «SCHMITZ GOTHA», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП застрахованому у позивача транспортному засобу марки «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 були спричинені механічні пошкодження, а його власнику завданий матеріальний збиток у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, який відповідно до рахунку №SK-1907179 від 29.11.2019 року становив 350115,82 гривень. Винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визнано відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06.02.2020 року. Відповідно до страхового акту № 77 від 21.12.2019 року, позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 345115,82 гривень. Виконуючи свої обов`язки за договором страхування ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННАІНШУРАНС ГРУП» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 345115,82 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № ЗР113917 від 24.12.2019 року. Під час дослідження страхового випадку стало відомо, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія автомобіля «DAF» д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» за полісом №АМ/5453677 обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Франшиза згідно вказаного полісу становить 1000 гривень. Керуючись ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування», позивач звернувся до ПрАТ «СК «УНІКА» з заявою (претензією) про виплату страхового відшкодування (в порядку регресу) №77 на суму 345115,82 гривень, у відповідь на яку ПрАТ «СУ «УНІКА» здійснило виплату у розмірі 99000 гривень, з вирахуванням франшизи, згідно полісу №АМ/5453677. Невідшкодованою залишилася сума в розмірі 246115,82 гривень, яка становить суму даного позову та підлягає стягненню з ОСОБА_1 . Позивач звертався до відповідача з метою досудового врегулювання спору із претензією про відшкодування збитків. Відповідач проігнорував звернення, а тому позивач був змушений звернутися до суду за захистом свої праві, інтересів та просить стягнути з відповідача на користь позивача шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 246115,82 гривень.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 грудня 2020 року матеріали цивільної справи передано судді Ціпивко І.І.

12 січня 2021 року судом отримано інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 січня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 01.04.2021 підготовче засідання відкладено на 13.04.2021.

Ухвалою від 13.04.2021 підготовче засідання відкладено на 22.04.2021.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 13.05.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою від 17.06.2021 судове засідання відкладено на 01.07.2021.

Ухвалою від 01.07.2021 судове засідання відкладено на 22.07.2021.

Ухвалою від 22.07.2021 судове засідання відкладено на 05.08.2021.

Ухвалою від 05.08.2021 судове засідання відкладено на 08.09.2021.

Ухвалою від 06.09.2021 задоволено клопотання представника позивача та постановлено судове засідання призначене на 08 вересня 2021 року 11 годину 00 хвилин, проводити у режимі відеоконференції в системі «Easycon».

Розгляд справи по суті відбувся 08.09.2021 за представника позивача адвоката Каплі А.С., відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Калашникова П.В.

Представник позивача адвокат Капля А.С. надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позовній заяви. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що відшкодувати шкоду в даному випадку має не він, а власник джерела підвищеної небезпеки, яким він керував та відповідно його роботодавець ТзОВ «Сіленд Авто».

Представник відповідача адвокат Калашников П.В., зазначив що його довіритель на законних підставах керував транспортним засобом «DAF» д.н.з. НОМЕР_2 з напівричепом «SCHMITZ GOTHA», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ТзОВ «Сіленд Авто» (зворотнього стороною позивача не доведено), а тому саме останній має відповідати за вказаним позовом. Відтак, у позові до ОСОБА_1 слід відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, позов слід задовольнити з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Згідно з долученою до матеріалів справи копією Генерального договору №9845-18/69 добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО) укладеного між ПрАТ «Миронівський хлібопродукт» (страхувальник) та ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (страховик), остання взяла під страховий захист від страхових ризиків транспортні засоби ПрАТ «Миронівський хлібопродукт» (страхувальника).

Судом встановлено, що 22.04.2019 року між ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та ПрАТ «Миронівський хлібопродукт» було укладено договір № К122922 (форма №06/02/-40) добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО), предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом та майном, зазначеним у договорі. Відповідно до договору застрахованим майном є напівпричіп «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ПрАТ «Миронівський хлібопродукт». Страховими ризиками зокрема визначено збитки внаслідок ДТП. Загальна страхова сума становить 1000000 гривень.

Належність ПрАТ «Миронівський хлібопродукт» напівпричіпу «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

Згідно з наказом №68-од від 11.07.2019 «Про закріплення водіїв за транспортними засобами» виданим на ПрАТ «Миронівський хлібопродукт», ОСОБА_2 є підмінним водієм на автомобі, серед яких і SCANIA P380» із застрахованим напівпричепом «Krone» д.н.з. НОМЕР_1

Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2019 о 08:15 на автодорозі Знамянка-Луганськ-Ізварене сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «SCANIA P380» із застрахованим напівпричепом «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «DAF» д.н.з. НОМЕР_2 з напівричепом «SCHMITZ GOTHA», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП застрахованому у позивача транспортному засобу марки «Krone» д.н.з. НОМЕР_1 були спричинені механічні пошкодження, а його власнику завданий матеріальний збиток у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06.02.2020 у справі № 398/3500/19 року (з рахування постанови про виправлення описки від 10.11.2020), відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме: 17.09.2019 о 08:15 на автодорозі Знамянка-Луганськ-Ізварене.

На час розгляду справи вищевказана постанова суду не оскаржена та не скасована, а тому є набрала законної сили (ДНЗС 18.02.2020).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Так як обставини події встановлені і викладені постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06.02.2020 у справі № 398/3500/19 року (з рахування постанови про виправлення описки від 10.11.2020), то така є обов`язковою та враховується судом при розгляді справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлена ухвала суду, однак лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні ДТП встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» отримало заяву від представника потерпілого про настання страхового випадку.

Згідно розрахунку суми страхового відшкодування до справи № 77 на підставі Рахунку №SK-1907179 від 29.11.2019 року, складеного ТОВ «Сканія Україна», сума страхового відшкодування становить 345115,82 гривень.

На підставі заяви про настання страхової події, акту огляду транспортного засобу, заяви про виплату страхового відшкодування, розрахунку суми страхового відшкодування та страхового акту № 77 від 21.12.2019 року, ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» було виплачено ПрАТ «Миронівський хлібопродукт» страхове відшкодування у розмірі 345115,82 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № ЗР113917 від 24.12.2019 року.

Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно з умовами договору.

Судом встановлено, що відповідальність відповідача, як водія автомобіля «DAF» д.н.з. НОМЕР_2 з напівричепом «SCHMITZ GOTHA», д.н.з. НОМЕР_3 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» за полісом №АМ/5453677 обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Франшиза згідно вказаного полісу становить 1000 гривень, а тому на ПрАТ «СК «УНІКА» покладається відшкодування понесених витрат в межах ліміту страхової відповідальності за шкоду майну за відповідним полісом, що становить 100000 грн.

ПрАТ «СК «УНІКА» відшкодувало ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 99000 грн., що підтверджується позивачем.

Враховуючи вищезазначене, невідшкодованою позивачу залишається сума коштів у розмірі 246115,82 гривень.

Претензією №11683/АК від 09.12.2019 позивач звернувся до ТОВ «Сіленд Авто» (власник автомобіля, яким в момент керував відповідач) про відшкодування збитків в порядку регресу на суму 246115,82.

Листом №14/09 від 14.09.2020 ТОВ «Сіленд Авто» надало відповідь позивачу, що правові підстави для покладення на них обов`язку відшкодувати шкоду відсутні, оскільки ОСОБА_1 як на момент вчинення ДТП, ані в трудових, ані в цивільно-правових відносинах з ними не перебував.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з вимогою позивача про відшкодування відповідачем шкоди, а саме: різниці між фактичним розміром виплаченого потерпілому страхового відшкодування і страховою виплатою, отриманою від страховика винуватця ДТП (відповідача).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами.

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а сам е: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Під час застосування наведених норм права суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70), відповідно до яких стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Позивач, який є страховиком потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи як до страховика потерпілої особи перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та страховиком автомобіля, яким він керував, ПрАТ «СК «УНІКА» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу в межах ліміту відповідальності за шкоду майну.

Разом з тим суд вважає за необхідне звернути увагу, що ст. 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для відшкодування шкоди.

Стороною відповідача розмір завданого матеріального збитку не спростовано та доказів на підтвердження своєї невинуватості під час розгляду справи суду не надано.

Суд вважає, що стороною позивача доведено причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками, а також підтверджено допустимими доказами розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Суд критично відноситься до твердження сторони відповідача про те, що відшкодування має виплачувати ТОВ «Сіленд Авто», оскільки вказаний транспорт перебуває у їх власності, а відповідач керував ним на правовій основі, оскільки працював на вказаному підприємстві, з огляду на таке.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом, у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Таким чином, для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 у справі № 524/1629/16-ц.

Всупереч наведеному належних доказів перебування ОСОБА_1 з ТОВ «Сіденд Авто» в трудових відносинах чи цивільно-правових відносинах, стороною відповідача суду не надано.

Більше того, листом №14/09 від 14.09.2020 ТОВ «Сіленд Авто» надало відповідь позивачу, що ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП, ані в трудових, ані в цивільно-правових відносинах з ними не перебував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи відповідача та його представника не впливають на висновки суду щодо підставності та обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені, позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди з винуватця ДТП є обґрунтованими, доведеними належними доказами, та відповідачем, в свою чергу, не спростовані, а тому позов підлягає задоволенню.

Враховуючи зазначене, а також те, що вартість відновлювального ремонту перевищує ліміт відповідальності страховика винуватця на 246115,82 гривень, що становить суму позовних вимог ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», а тому такі є підставними та підлягають задоволенню, а вказані кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача в заявленому розмірі.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 3691,74 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуаранс груп» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуаранс груп» 246115 (двісті сорок шість тисяч сто п`ятнадцять) гривень 82 копійки шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуаранс груп» судовий збір у розмірі 3691 гривень 74 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуаранс груп», юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: 55601, Миколаївська область, Новбузький район, с. Антонівка, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіленд Авто», юридична адреса: 68000, Одеська область м. Чорноморськ, вул. Шевченка, 7А, оф. 32, .

Повне судове рішення складено 17.09.2021 року.

Суддя І.І. Ціпивко