КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ігнатченко Н.В., розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 6 вересня 2021 року позивач звернулася з апеляційною скаргою, яка не відповідає вимогам статті 356 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 356 ЦПК України апеляційна скарга подається у письмовій формі та в ній мають бути зазначені,

1) найменування суду, до якого подається скарга;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає апеляційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти, офіційна електронна адреса, за наявності;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб);

4) рішення або ухвала, що оскаржуються;

5) в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо);

6) нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;

7) клопотання особи, яка подала скаргу;

8) дата отримання копії судового рішення суду першої інстанції, що оскаржується;

9) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

З матеріалів справи вбачається, що подана позивачем апеляційна скарга деяким із вказаних вище вимог закону не відповідає, відтак вона не може бути прийнята до провадження апеляційного суду.

Так, зі змісту вступної частини апеляційної скарги видно, що вона подана позивачем на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року, тоді як у прохальній частині позивач просить скасувати рішення цього суду від 19 листопада 2019 року з одночасним направленням справи № 753/22946/18 для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Встановлено, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року було скасовано ухвалою суду від 6 квітня 2020 року з призначенням справи до нового судового розгляду, а прохальна частина і частково мотивувальна частина даної апеляційної скарги фактично дублюють апеляційну скаргу на заочне рішення, стосовно якої 12 травня 2021 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.

При цьому положеннями статті 375 ЦПК України встановлені повноваження суду апеляційної інстанції, якими не передбачено за результатами розгляду апеляційної скарги право апеляційного суду скасовувати рішення суду першої інстанції і направляти справу для продовження розгляду. Вказані процесуальні дії можливі до застосування виключно до ухвал суду першої інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги позивач порушує питання про скасування ухвали суду (протокольної) від 19 листопада 2019 року щодо повернення поданих заяв, утім така ухвала взагалі не є предметом апеляційного оскарження за змістом апеляційної скарги, вона була постановлена до ухвалення скасованого заочного рішення, щодо неї не порушується питання про поновлення строків на апеляційне оскарження тощо.

Таким чином позивачу необхідно визначитись, які саме судові рішення суду першої інстанції є предметом апеляційного оскарження та у зв`язку з цим уточнити мотивувальну і прохальну частини апеляційної скарги, так як без чіткого клопотання щодо бажаного результату апеляційного розгляду суд не має процесуальної можливості вирішити питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження у справі.

Разом із тим апеляційна скарга не містить й чіткої мотивації в чому полягає незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення від 20 квітня 2021 року, з яким позивач не згода, з посиланням на відповідні норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини та діяли на час вирішення спору чи відповідного процесуального питання.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (Рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Отже, позивачу необхідно надіслати до суду апеляційної інстанції належним чином оформлену (виправлену) редакцію апеляційної скарги, яка є актуальної щодо нинішнього етапу судового провадження. До цієї редакції апеляційної скарги на виконання пункту 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України також слід додати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

За правилом частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, тому апеляційну скаргу слід залишити без руху, надавши особі, яка її подала, строк для усунення вказаних вище недоліків.

Керуючись статтями 185, 354, 356, 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року залишити без руху та встановити строк для усунення її недоліків десять днів з моменту отримання копії даної ухвали, в іншому випадку апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Н.В. Ігнатченко