Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 442/3667/16-ц

провадження № 61-6439св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Стебницька міська рада, виконавчий комітет Стебницької міської ради, управління земельних ресурсів у місті Дрогобичі, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року у складі судді Нагірної О. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від

03 березня 2020 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б.,

Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Стебницької міської ради Львівської області, виконавчого комітету Стебницької міської ради Львівської області, Управління земельних ресурсів у м. Дрогобичі, ОСОБА_2 про скасування рішення, скасування запису про реєстрацію, зобов`язання відновити земельну ділянку у попередній стан.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням виконкому Стебницької міської ради народних депутатів № 277 від 06 жовтня 1988 року їй встановлено норму земельної ділянки при житловому будинку АДРЕСА_1 площею 910 кв.м., а залишки площею 797 кв.м. залишено в тимчасовому користуванні. Рішенням виконкому Стебницької міської ради народних депутатів № 164 від 12 серпня 1993 року ОСОБА_1 виділялася земельна ділянка під будівництво житлового будинку площею 600 кв.м. за рахунок залишків будинковолодіння № 30 , власником якого є вона, згідно затвердженого кварталу забудови по АДРЕСА_2 земельна ділянка у даний час за цільовим призначенням не використовується. В самому рішенні сесії міської ради № 282 від 08 жовтня 1992 року (доповнення до нього № 164 від 12 серпня 1993 року), яким надавався наділ ОСОБА_1 , про зміни конфігурації земельної площі не вказувалося. Однак, земельну ділянку будинку АДРЕСА_3 переміщено на частину її земельної ділянки. Звідси, відповідно, утворюється незайнята площа земельної ділянки між будинками № 19 та АДРЕСА_4 . В подальшому «новоутворені» залишки землі згідно п. 2.7 оскаржуваного рішення передані безкоштовно у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва. Відповідно до вищевказаного рішення ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку оформлено державний акт на право власності. Вважала, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви від 16 листопада 2016 року про збільшення розміру позовних вимог, просила:

- скасувати рішення № 553 від 07 вересня 2005 року сесії Стебницької міської ради, яким ОСОБА_2 було передано безкоштовно у власність земельну ділянку площею 439 кв.м з цільовим призначенням для ведення садівництва та виготовлений державний акт про право власності земельну ділянку для ведення садівництва;

- скасувати запис про реєстрацію кадастрового плану № :01:044:0342 на площу 0,0439 га виданий ОСОБА_2 Львівською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та виданий на підставі нього Державний акт на право приватної власності на цю ділянку;

- привести сторони у попередній стан: зобов`язати ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 знести самовільно встановлений металеву огорожу по периметру земельної ділянки пл. 0,0406 га в АДРЕСА_4 , яка прилягає до земельної ділянки (зображено на платі земельної ділянки

ОСОБА_1 виготовленої ТзОВ «Траверс», листопада 2014 року);

- зобов`язати Держгеокадастр м. Дрогобич провести винос в натуру меж ділянки по АДРЕСА_3 для здійснення приватизації ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю та безпідставністю заявлених позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалюючи у справі нове судове рішення, апеляційний суд виходив із доведеності заявлених позовних вимог, проте відмовив у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

03 квітня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заяву про застосування строків позовної давності подано лише ОСОБА_2 , а тому висновок суду апеляційної інстанції щодо пропуску строку позовної давності до вимог, які стосуються Стебницької міської ради та відділу у м. Дрогобичі міськрайонного управління у Дрогобицькому районі та місті Дрогобичі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області є неправильним.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року провадження

№ 14-208цс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

17 червня 2020 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від

03 березня 2020 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

10 червня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, вивчивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи

Рішенням виконавчого комітету Стебницької міської ради від 06 жовтня 1988 року № 277 «Про встановлення норм земельних ділянок при житлових будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 , встановлено норму земельної ділянки при житловому будинку АДРЕСА_1 площею 910 кв.м, а залишки площею 797 кв.м. залишено в тимчасовому користуванні.

Як вбачається з копії документів, що долучені до справи, а саме листа адміністрації профкому комбінату громадського харчування станції Трускавець від 19 вересня 1991 року № 247, такий просить виділити ОСОБА_1 земельну ділянку під індивідуальне будівництво в районі АДРЕСА_1 , а з її власної заяви від 26 вересня 1991 року на адресу голови Стебницької міської ради вбачається, що вона просить виділити їй земельну ділянку під забудову, яка є в тимчасовому користуванні її сина, що проживає по АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Стебницької міської ради від 08 жовтня 1992 року № 282, ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_6 , а рішенням № 164 від 12 серпня

1993 року попереднє рішення було доповнено п. 1, згідно якого земельну ділянку виділено площею 600 кв.м.

Крім цього рішенням № 164 від 12 серпня 1993 року було вирішено виділити ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_3 . Головному архітектору м. Стебника виділену земельну ділянку відвести в натурі та передати по акту ОСОБА_1 . Зобов?язано ОСОБА_1 будівництво будинку вести згідно типового проекту ОБ-5М/90, житловою площею 80 кв.м.; до 15 вересня

1993 року отримати в техбюро при головному архітекторі міста будівельний паспорт на забудову земельної ділянки; будівництво житлового будинку розпочати лише після отримання дозволу у головного архітектора міста на право виконання будівельних робіт; розбивку фундаментів проводити згідно вказівок головного архітектора міста і будівництво в цілому завершити на протязі трьох років; після спорудження фундаментів, оформити акт прийомки його головним архітектором м. Стебника.

На підставі рішення про виділення позивачу земельної ділянки за рахунок земельної ділянки був складений акт виносу в натуру меж земельної ділянки і будівель від 20 жовтня 1992 року, а згідно рішення № 164 від 18 серпня 1993 року було виділено конкретний розмір земельної ділянки 600 кв. м. та оскільки земельна ділянка, що вилучалась як видно з її конфігурації згідно планів,

від АДРЕСА_7 , то їй присвоєно АДРЕСА_3 , та складено схема від 30 серпня 1993 року до акту від 20 жовтня 1992 року згідно якої видно, що сусідами ОСОБА_1 зліва є будинковолодіння АДРЕСА_8 .

05 липня 2016 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 1, а. с. 79-80).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив лише з того, що

позов є обґрунтованим, проте позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про застування якого заявлено ОСОБА_2 .

З такими висновками апеляційного суду Верховний Суд не погоджується.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня

2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача

у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частна перша стаття 15 ЦК України).

Так, у відповідності до статті 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, Рада Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста стаття 118 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 10, статті 25, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

ОСОБА_3 вважала, що надана відповідачеві ОСОБА_2 земельна ділянка є у межах земельної ділянки, виділеної ОСОБА_1 , та її ділянка переміщена на земельну ділянку, яка перебувала в тимчасовому користуванні ОСОБА_4 .

На підставі рішення про виділення позивачу земельної ділянки за рахунок земельної ділянки був складений акт виносу в натуру меж земельної ділянки і будівель від 20 жовтня 1992 року, а згідно рішення № 164 від 18 серпня 1993 року було виділено конкретний розмір земельної ділянки 600 кв. м. та оскільки земельна ділянка, що вилучалась як видно з її конфігурації згідно планів,

від АДРЕСА_7 , то їй присвоєно АДРЕСА_3 , та складено схема від 30 серпня 1993 року до акту від 20 жовтня 1992 року згідно якої видно, що сусідами ОСОБА_1 зліва є будинковолодіння АДРЕСА_8 .

Отже, лишки земельної ділянки перебували у тимчасовому користуванні ОСОБА_4 , ще відповідними рішеннями Стебницької міської ради за 1992 та 1993 роки, про які позивач знав та не оскаржував, були вилучені в останнього та виділені його матері - позивачу за її письмовою заявою для індивідуального будівництва.

З огляду на це суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що фактично земельну ділянку ОСОБА_1 було виділено на землі, яку передали ОСОБА_2 для ведення садівництва, а земельну ділянку ОСОБА_1 переміщено на його частину земельної ділянки, що була в його тимчасовому користуванні. Це зокрема спростовується Державним актом на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 на ім?я ОСОБА_2 від 20 лютого

2003 року, з якого вбачається, що сусідами які межують з його земельною ділянкою ОСОБА_1 не значиться, а зліва є землі загального користування.

Суд вважає, що факт виділення ОСОБА_1 земельної ділянки, що була в тимчасовому користуванні ОСОБА_4 повністю доводиться і Актом обстеження будинковолодіння АДРЕСА_1 земельної ділянки виділеної під будівництво житлового будинку ОСОБА_1 та долученим до нього планом земельної ділянки.

Суд вважає доведеним, що відповідач - Стебницька міська рада при прийняті оспорюваного рішення діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно та розсудливо, а тому підстав для визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення суб`єкту владних повноважень не має.

Виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку (такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №463/3375/15-а).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 зверталась з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із комунальної власності та надання у власність.

За розглядом такої заяви Стебницькою міською радою постановлено рішення

№ 572 від 12 червня 2014 року про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Проте, про подальше рішення Стебницької міської ради (затверджено чи відмовлено) суду не відомо, позивачем з цього приводу не додано жодного документу, лише зі слів позивача в судовому засіданні встановлено, що в затвердженні проекту землеустрою ОСОБА_1 було відмовлено через відсутність земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 ЗК України з урахуванням обов`язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини другої статті 55 Конституцій України і частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту права, пов`язаним з їх діяльністю як суб`єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб`єктивне право через прийняття суб`єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування рішень органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб`єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав.

Так, відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Суд першої інстанції встановивши, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов`язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача, а матеріали справи не містять будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову у зв?язку з недоведеністю, оскільки при винесенні рішення № 553 від 07 версеня 2005 року Стебницької міської радою не було порушено права та інтереси ОСОБА_1 .

Позовна давність в даному випадку не може бути застосована, оскільки судом не встановлено та позивачем не доведено належним чином порушення його прав прийнятим рішенням Стебницької міської ради № 553 від 07 вересня 2005 року, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про відмову у позові у зв?язку із пропуском строку позовної давності є неправильним.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року скасувати, та залишити в силі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун