Ухвала

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 1527/2-264/11

провадження № 61-14703ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2018 року у складі судді: Кисельова В. К., та постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернувся з первісним позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні власністю.

Первісний позов мотивований тим, що ОСОБА_2 належить 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2007 року. ОСОБА_1 належить інша 1/2 частина вказаного домоволодіння, а також вона користується господарчими спорудами, які примикають до її частки будинку. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 617 кв. м, відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 18 червня 1957 року на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих № 196 від 26 березня 1957 року. Побудувала це домоволодіння рідна бабуся позивача - ОСОБА_3 , яка до дня смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала у будинку спільно з батьком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач проживає в даному будинку з моменту народження, сплачує земельний податок, а також обслуговує даний будинок. Позивачу належить на праві власності 1/2 частина домоволодіння, яке складається з частини житлового будинку, зазначеного в технічному паспорті під літ. «А», сараю «Б», гаражу «Д», вбиральні «В». Позивач має окремий вхід в свою частину будинку, а також окремий вихід на вулицю Газову.

Відповідач ОСОБА_1 також має окремий вихід на вулицю Газову та окремий вхід в свою частину будинку, користується надвірними спорудами, які знаходяться на тій частині земельної ділянки, яка примикає до її частки будинку. Такий порядок фактично був визначений ще попередніми власниками будинку. ОСОБА_2 стверджував, що відповідач, порушуючи порядок користування будинком та земельною ділянкою, який існував тривалий час, самочинно, а також без дозволу позивача побудувала перед вікнами позивача гараж, зазначений в технічному паспорті під літ. «Ж». В зв`язку із самочинним будівництвом гаражу, кімната в будинку, якою користується позивач залишилась без світла. Крім того, відповідач самовільно на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні позивача, поставила огорожу. У зв`язку з цими обставинами, позивач звернувся в 2007 році до Суворовської районної адміністрації із скаргою на протизаконні дії відповідача. Представники Суворовської районної адміністрації в м. Одесі виїхали на місце та 09 січня 2008 року складений акт про підтвердження самочинних споруд, листом від 24 січня 2008 року позивачу було рекомендовано звернутися до суду.

ОСОБА_2 просив:

визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 за фактичним порядком користування земельною ділянкою, який склався станом на 1996 рік;

зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудований гараж літ. «Ж» та металевий паркан, який встановлений на земельній ділянці.

У лютому 2010 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні власністю.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить право на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 . Указане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 617 кв. м, відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 18 червня 1957 року на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих № 196 від 26 березня 1957 року. Домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідач отримала у спадщину за заповітом від 06 листопада 1993 року. Земельну ділянку біля домоволодіння, площею 617 кв. м, ОСОБА_1 постійно прибирає, постійно сплачує податки на землю.

ОСОБА_1 належить 1/2 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з 1/2 частини житлового будинку, зазначеного в технічному паспорті під літерою «А», сараю «Б», вбиральні літ. «Г», гаражі «Д, Ж», літня кухня «Е», що також має окремий вхід в свою частину будинку, а також окремий вхід на вулицю. ОСОБА_1 стверджувала, що якщо буде знесений гараж та паркан, то вона не зможе входити у будинок. Вона також посилається на те, що встановлення паркану та будівництво гаражу було здійснено з дозволу батька позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , згідно заяви від 21 листопада 1994 року. Рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 04 травня 1995 року № 169, ОСОБА_1 була надана у постійне користування земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 614 кв. м, по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просила:

визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 згідно з другим варіантом, який встановлений у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 вересня 1996 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою, площею 591 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_2 у користування земельну ділянку, площею 345 кв. м, виділено ОСОБА_1 у користування земельну ділянку, площею 246 кв. м.

Встановлено межу між виділеними у користування земельними ділянками наступним чином: з відступом 1,2 м. від лівої бокової межі від червоної лінії вулиці на кут житлового будинку літ. «А»; далі по міжквартирним перегородкам житлового будинку на зовнішню стіну прибудови літ. «а»; поворот наліво по зовнішніх стінах прибудови літ. «а», літ. «А-2ж»; далі до перетинання із задньої межею на відстані 8,8 м від правої бокової межі.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести існуючий паркан, що проходить від житлового будинку літ. «А-2ж» і правою межею, довжиною 8,18 м, на підставі 5,71 м + 3,48 м від задньої межі, а також знести самовільно збудований гараж літ. «Ж», що розташовані на земельній ділянці, площею 591 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоміж сторонам виникли правовідносини спільної часткової власності та існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою, який є тривалий час. Сторонами не визначено порядок користування земельною ділянкою.встановлення ОСОБА_1 паркану, а також будівництво гаражу літ. «Ж» здійснювалось відповідачкою самочинно, тобто без будь-якого дозволу. У зв`язку із самочинним будівництвом гаражу, кімната в будинку, якою користується позивач залишилась без світла, що також підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5470 від 13 вересня 2017 року. Окрім цього, ОСОБА_1 самостійно встановила паркан на земельній ділянці. У матеріалах справи відсутній жодний письмовий доказ, що ОСОБА_4 надав письмовий дозвіл на будівництво паркану, а також гаражу під літ. «Ж».

Суд першої інстанції вказав, що відповідно статті 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Висновок судової будівельно-технічної експертизи № 4498 від 20 вересня 1996 року, який був зроблений під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна, поділ будинку в натурі та про визначення порядку користування земельною ділянкою, відповідає фактичному порядку користування земельною ділянкою та не порушує права співвласників домоволодіння щодо користування ними земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування та розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстави відсутні, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16 та підтверджені постановами Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 759/16282/14-ц та від 26 березня 2020 року у справі № 666/897/16-ц.

Апеляційний суд указав, що у висновку судової будівельно - технічної експертизи № 48/10 від 29 жовтня 2010 року судовий експерт пропонує два варіанти користування земельною ділянкою у рівних частинах. Відповідно до першого варіанту співвласнику ОСОБА_2 з часткою Ѕ - пропонується виділити ізольовану земельну ділянку «З-И-Й-Н-Л-М-Ф-О-П-Р-С-Т-У-З» загальною площею 295,5 кв. м. Співвласнику ОСОБА_1 з часткою Ѕ - пропонується виділити ізольовану земельну ділянку «А-Б-В-Г-Д-Е-Е-Ж-У-Т-С-Р-П-О-Ф-М-Н-А» загальною площею 295,5 кв. м. Межа розділу користування земельною ділянкою повинна проходити згідно схеми № 3, запропонованої судовим експертом. Згідно другого варіанту порядку користування земельною ділянкою пропонується співвласнику ОСОБА_2 з часткою Ѕ - виділити ізольовану земельну ділянку «З-И-Й-Н-Л-М-Ф-О-П-Р-С-Т-У-З» загальною площею 295,5 кв. м. Співвласнику ОСОБА_1 з часткою Ѕ - пропонується виділити ізольовану земельну ділянку «А-Б-В-Г-Д-Е-Е-Ж-У-Т-С-Р-П-О-Ф-М-Н-А» загальною площею 295,5 кв. м. Межа розділу користування земельною ділянкою повинна проходити згідно схеми № 4, запропонованої судовим експертом.

Апеляційний суд зазначив, що матеріали справи містять висновок судової будівельно-технічної експертизи № 5470 від 13 вересня 2017 року, яким було встановлено, що фактична площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , складає площу 592,96 кв. м, а по лінії забудови 590,51 кв. м, у зв`язку з чим, експертом за основу графічної побудови плану обраний останній розмірі земельної ділянки. Експертом також встановлено, що існує технічна можливість встановити порядок користування земельною ділянкою, площею 591 кв. м, по АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по фактичному користуванню станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахування висновку будівельно-технічної експертизи від 20 вересня 1996 року. При цьому, експертом пропонується: виділити ОСОБА_2 у користування земельну ділянку, площею 345 кв. м; виділити ОСОБА_1 у користування земельну ділянку, площею 246 кв. м; встановити межу між виділеними у користування земельними ділянками наступним чином: з відступом 1,2 м від лівої бокової межі від червоної лінії вулиці на кут житлового будинку літ. «А»; далі по міжквартирним перегородкам житлового будинку на зовнішню стіну прибудови літ. «а»; поворот наліво по зовнішніх стінах прибудови літ. «а», літ. «А-2ж»; далі до перетинання із задньої межею на відстані 8,8 м від правої бокової межі. Таким чином, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність встановити саме такий порядок користування земельною ділянкою, оскільки він відповідає фактичному порядку користування земельною ділянкою, який був запропонований у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4498 від 20 вересня 1996 року.

Апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 про те, що суд повинен був визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно часток у домоволодінні по варіанту № 1 запропонованому експертом згідно висновку експертизи № 48/10 від 29 жовтня 2010 року та зазначив, що; висновок судової будівельно-технічної експертизи № 4498 від 20 вересня 1996 року жодним чином не порушує прав сторін щодо користування земельними ділянками; обидві сторони мають безперешкодний доступ до своїх частин земельної ділянки та домоволодіння; окрім цього, указаний висновок вже двічі був підтверджений проведеними по справі судовими експертизами, а саме висновками експертів від 29 жовтня 2010 року та від 13 вересня 2017 року; саме висновок судової будівельно-технічної експертизи № 4498 від 20 вересня 1996 року є найбільш оптимальним для обох сторін спірного майна, оскільки він не порушує проїзд обох співвласників до виділених їм частин земельних ділянок, до спірного домоволодіння, а посилання ОСОБА_1 ґрунтуються лише на одних припущеннях та не підтверджені жодними доказами щодо порушення її прав.

28 серпня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2021 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, якими зустрічні позовні вимоги залишено без задоволення.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 686/6888/15-ц та постановах Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц. ОСОБА_1 зазначає, що судами порушено її права, оскільки обраний варіант розподілу спірної земельної ділянки передбачає вхід на подвір`я 1,20 м, що порушує санітарні та протипожежні норми та взагалі така відстань перешкоджає заїзду до будинку. Крім того визначений судом в рішенні порядок користування земельною ділянкою не надає можливості обслуговувати будинок, так як внутрішня стіна частини будинку ОСОБА_1 не відділяється від земельної ділянки ОСОБА_5 ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції установив порядок користування земельною ділянкою без дотримання часток кожного співвласника у нерухомому майні та не забезпечив вільне користування кожним із співвласників належним йому майном. Також ОСОБА_1 зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази, зокрема усні пояснення експерта щодо його висновку від 29 жовтня 2010 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2007 року. ОСОБА_1 належить право власності на іншу 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Житловий будинок АДРЕСА_1 складається з жилого будинку літ. «А», жилого будинку літ. «А» - самочинна будова, тамбур під літ. «а-2» самочинна будова, сарай літ. «Б», вбиральні літ. «Г» та «В», гараж літ. «Д», гараж літ. «Ж» - самочинна будова, літня кухня літ. «Е» збільшена на 9,3 кв. м та є самочинною.

ОСОБА_1 користується у будинку літ. «А» по першому поверху жилою кімнатою 7 кв. м, жилою кімнатною 9,0 кв. м, їдальнею, площею 10,1 кв. м., коридором, площею 8,9 кв. м. - самочинне, кухнею літ. 8,9 кв. м, кухнею літ., площею 16,2 кв. м. - самочинне, коридором, площею 3,3 кв. м, ванною, площею 3,6 кв. м, ванною, площею 3,6 кв. м, туалетом, площею 0,9 кв. м, всього за першим поверхом - 59,3 кв. м, жила площа - 16,3 кв. м, підсобна площа - 43,0 кв. м, другий поверх - жила площа 38,0 кв. м - самочинне.

ОСОБА_2 користується у будинку літ. «А», жила площа - 17,8 кв. м, коридор, площею 9,0 кв. м, всього площею 26,8 кв. м, жила площа - 17,8 кв. м.

Житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, площею 617 кв. м, відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 18 червня 1957 року на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих № 196 від 26 березня 1957 року.

Рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 4 травня 1995 року № 169, ОСОБА_1 була надана земельна ділянка площею 614 кв. м по АДРЕСА_1 , для постійного користування, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2012 року рішення Одеської міської ради народних депутатів від 4 травня 1995 року № 169 було скасовано.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року постанова Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2012 року була залишена без змін.

Суди встановили, що між сторонам виникли правовідносини спільної часткової власності та існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою, який є тривалий час. Сторонами не визначено порядок користування земельною ділянкою.

Ленінським районним судом м. Одеси розглядалась цивільна справа № 2-821/1996 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна, поділ будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4498 від 20 вересня 1996 року, який був зроблений під час розгляду указаної цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна, поділ будинку в натурі та про визначення порядку користування земельною ділянкою було встановлені наступні дані. Так, між сторонами склався порядок користування земельною ділянкою, згідно якого площа земельної ділянки складає 614 кв. м, у користуванні ОСОБА_5 перебуває ізольована земельна ділянка площею 360 кв. м, що складає 59/100 частини всієї частини земельної ділянки, а у користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 254 кв. м, що складає 41/100 часток всієї земельної ділянки. Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 13 листопада 1996 року у цивільній справі № 2-821/1996 року ОСОБА_1 була виділена у користування земельна ділянка площею 307 кв. м. Однак ухвалою Одеського обласного суду від 25 березня 1997 року рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 13 листопада 1996 року в частині визначення порядку користування земельною ділянкою було скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду м. Одеси від 01 червня 1999 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою були залишені без задоволення. Рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 04 травня 1995 року № 169 ОСОБА_1 була надана земельна ділянка площею 614 кв. м по АДРЕСА_1 , для постійного користування, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2012 року рішення Одеської міської ради народних депутатів від 04 травня 1995 року № 169 було скасовано. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2016 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2012 року залишено без змін. Таким чином, між сторонами до сих пір не визначений порядок користування земельною ділянкою.

На виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2010 року від ООО «Інтер-Консалт-Плюс» надійшов висновок судової будівельно - технічної експертизи № 48/10 від 29 жовтня 2010 року, у якому судовий експерт пропонує два варіанти користування земельною ділянкою у рівних частинах. Відповідно до першого варіанту співвласнику ОСОБА_2 з часткою Ѕ - пропонується виділити ізольовану земельну ділянку «З-И-Й-Н-Л-М-Ф-О-П-Р-С-Т-У-З» загальною площею 295,5 кв. м. Співвласнику ОСОБА_1 з часткою Ѕ - пропонується виділити ізольовану земельну ділянку «А-Б-В-Г-Д-Е-Е-Ж-У-Т-С-Р-П-О-Ф-М-Н-А» загальною площею 295,5 кв. м. Межа розділу користування земельною ділянкою повинна проходити згідно схеми № 3, запропонованої судовим експертом. Згідно другого варіанту, порядку користування земельною ділянкою пропонується співвласнику ОСОБА_2 з часткою Ѕ - виділити ізольовану земельну ділянку «З-И-Й-Н-Л-М-Ф-О-П-Р-С-Т-У-З» загальною площею 295,5 кв. м. Співвласнику ОСОБА_1 з часткою Ѕ - пропонується виділити ізольовану земельну ділянку «А-Б-В-Г-Д-Е-Е-Ж-У-Т-С-Р-П-О-Ф-М-Н-А» загальною площею 295,5 кв. м. Межа розділу користування земельною ділянкою повинна проходити згідно схеми № 4, запропонованої судовим експертом.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5470 від 13 вересня 2017 року, фактична площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , складає площу 592,96 кв. м, а по лінії забудови 590,51 кв. м, у зв`язку з чим, експертом за основу графічної побудови плану обраний останній розмірі земельної ділянки. Експертом також встановлено, що існує технічна можливість встановити порядок користування земельною ділянкою, площею 591 кв. м, по АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по фактичному користуванню станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 з урахування висновку будівельно-технічної експертизи від 20 вересня 1996 року. При цьому, експертом пропонується: виділити ОСОБА_2 у користування земельну ділянку, площею 345 кв. м; виділити ОСОБА_1 у користування земельну ділянку, площею 246 кв. м; встановити межу між виділеними у користування земельними ділянками наступним чином: з відступом 1,2 м. від лівої бокової межі від червоної лінії вулиці на кут житлового будинку літ. «А»; далі по міжквартирним перегородкам житлового будинку на зовнішню стіну прибудови літ. «а»; поворот наліво по зовнішніх стінах прибудови літ. «а», літ. «А-2ж»; далі до перетинання із задньої межею на відстані 8,8 м. від правої бокової межі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року в справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) вказано, що «тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

У постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16 зроблено висновок, що «при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Проте суди першої та апеляційної інстанції на наведене належної уваги не звернули та вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою не встановили фактів, які підлягають встановленню у справі, зокрема наявність між попередніми співвласниками будинку угоди про порядок користування спірною земельною ділянкою, порядок користування земельною ділянкою з моменту набуття сторонами прав на земельну ділянку та наявність чи відсутність згоди обох сторін на такий порядок. Поза увагою суду залишився й той факт, що частки кожного з співвласників нерухомого майна в натурі не виділялись. При цьому судами узагалі не вказано межі земельних ділянок, якими сторони мають користуватися».

У постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 зроблено висновок, що «при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Визначаючи порядок користування земельною ділянкою, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про встановлення порядку користування земельною ділянкою між сторонами згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5470 від 13 вересня 2017 року по фактичному користуванню станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням висновку будівельно-технічної експертизи від 20 вересня 1996 року як найбільш оптимального для обох сторін спірного майна.

Суди встановили, що ОСОБА_1 самочинно, а також без дозволу позивача побудувала перед кімнатою літ. 2-1, площею 17,8 кв. м, позивача гараж, зазначений в технічному паспорті під літ. «Ж». В зв`язку із самочинним будівництвом гаражу, кімната в будинку, якою користується позивач залишилась без світла, що також підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5470 від 13 вересня 2017 року. ОСОБА_1 самостійно встановила паркан на земельній ділянці. встановлення порядку користування земельною ділянкою між сторонами згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5470 від 13 вересня 2017 року по фактичному користуванню станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням висновку будівельно-технічної експертизи від 20 вересня 1996 року як найбільш оптимального для обох сторін спірного майна

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 686/6888/15-ц та Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц (№ 6- 841цс16) є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні власністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук