Ухвала

Іменем України

16 вересня 2021 року

місто Київ

справа № 496/2303/16-ц

провадження № 61-15229ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області, Відділ Держкомзему Біляївського району Одеської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ОСОБА_1 у березні 2012 року звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- визнати недійсним рішення Дачненської сільської ради від 05 листопада 2004 року № 337-ХХІV;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 19 лютого 2007 року, серії ЯГ № 939972, виданий на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати за ним і ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним;

- зобов`язати Відділ Держкомзему у Біляївському районі видати необхідні документи на право приватної власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 лютого 1990 року йому та його матері ОСОБА_2 належить по 1/2 частині у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , де вони зареєстровані та проживають разом. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці, площею 0, 117 га, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

19 лютого 2007 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на підставі рішення Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 05 листопада 2004 року № 337-ХХІV.

Оскільки право власності на житловий будинок оформлено на двох власників, а земельна ділянка оформлена на одного власника, у позивача та ОСОБА_2 , які вирішили відчужити нерухоме майно (будинок), винили труднощі під час укладення договору купівлі-продажу.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Дачненської сільської ради від 05 листопада 2004 року № 337-ХХІV в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 117 га, на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 19 лютого 2007 року, серії ЯГ № 939972, на земельну ділянку, площею 0, 117 га, за зазначеною адресою, кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0161, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки позивачу належить 1/2 частина спірного житлового будинку, тому відповідно до статті 120 Земельного кодексу України йому має належати і земельна ділянка, тобто пропорційна належній йому частині цього будинку.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі у справі, задоволено, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зробив висновок, що Біляївський районний суду Одеської області вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , оскільки вона після смерті матері ОСОБА_2 є спадкоємцем її майна, разом з цим позивач не надав до судів першої та апеляційної інстанцій доказів того, що його права при видачі державного акта про право власності на землю на ім`я ОСОБА_2 порушено.

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції врахував посилання ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року, яким визнано її право користування будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , та на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року в справі № 496/2303/16, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/8 частину зазначеного житлового будинку.

Одночасно Верховний Суд зробив висновок, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що у справі, яка переглядається, рішення суду першої інстанції ухвалено 16 травня 2012 року, а рішення суду, яким визнано право користування земельною ділянкою за ОСОБА_3 , ухвалено 25 квітня 2013 року, тому підстав вважати, що на час ухвалення рішення суду першої інстанції судом було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , у суду апеляційної інстанції не було.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року закрито.

Суд апеляційної інстанції врахував висновки суду першої інстанції, зокрема те, що державний акт на право власності на землю, належну ОСОБА_2 , оскаржувався з підстав його видачі без врахування часток спадкоємців на спадкове майно, тобто без врахування частки ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_2 рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року не оскаржила, ОСОБА_3 право користування на земельну ділянку набула після ухвалення оскаржуваного рішення, відповідно цим рішенням її права, зокрема користування спірною земельною ділянкою не обмежуються.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції ухвалив рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 10 вересня 2021 року, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції не врахував обставини, які зумовлюють скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року, зокрема відсутність доказів на підтвердження належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи; похилий вік відповідача, яка на час розгляду справи досягла 75 років, хворіла, тому не могла прибути до суду першої інстанції, навіть за умови належного повідомлення про розгляд справи.

На переконання заявника, оскільки відповідач ОСОБА_2 не знала про розгляд справи та ухвалення судового рішення, заявник як спадкоємець відповідача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право на оскарження рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року, яким вирішено питання про її права.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд дослідив касаційну скаргу з доданими документами, під час вирішення процесуального питання про відкриття касаційного провадження зробив такі висновки.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 лютого 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, позивачу ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної власності в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянки.

Рішенням Дачненської сільської ради від 05 листопада 2004 року № 337-ХХІV громадянам, зокрема ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка на АДРЕСА_1 , загальною площею 0, 117 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі зазначеного рішення на ім`я ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 939972, кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0161.

Відповідно до рішень судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 пред`явив позов з тих підстав, що він з відповідачем ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках житлового будинку, втім право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок оформлено лише на ім`я одного власника - ОСОБА_2 , тобто не дотримано принципу пропорційності часток співвласників жилого будинку.

Оцінка доводів касаційної скарги

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя

статті 18 ЦПК України).

За правилом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду апеляційної інстанції зі скаргою на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року, посилалася на те, що вона та її неповнолітні діти є членами сім`ї сторін, тому рішенням суду першої інстанції порушено її права, оскільки заявник на підставі заповіту є спадкоємцем на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

На переконання заявника, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушено її право користування земельної ділянки, 1/2 частки якої належала спадкодавцю ОСОБА_2 .

Відповідно до пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведеної норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження

№ 61-41547сво18).

Отже, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків заявника, та лише після встановлення таких обставин переглянути справу за його апеляційною скаргою, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в такому випадку особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Апеляційний суд, оцінивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та обставини, на які вона посилається на обґрунтування своїх вимог, зокрема судове рішення, ухвалене 25 квітня 2013 року, яким визнано право користування ОСОБА_3 спірною земельною ділянкою, зробив обґрунтований висновок, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року питання про права, свободи, інтереси та/або обов`язки ОСОБА_3 не вирішено.

Також суд апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 грудня 2020 року, якою скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року, яким скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Зокрема, суд касаційної інстанції констатував, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що у справі, яка переглядається, рішення суду першої інстанції ухвалено 16 травня 2012 року, а рішення суду, яким визнано право користування земельною ділянкою за ОСОБА_3 , ухвалено 25 квітня 2013 року, тобто, підстав уважати, що на час ухвалення рішення суду першої інстанції судом було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , у суду апеляційної інстанції не було.

Отже, наведені обставини та доводи ОСОБА_3 свідчать про те, що на час ухвалення 16 травня 2012 року Біляївським районним судом Одеської області рішення співвласниками спірної земельної ділянки в рівних частках були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у цій справі не вирішувалося питання про право користування зазначеною земельною ділянкою, зокрема ОСОБА_3 , та, як підставно наголосив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі, рішення про визнання права користування цією ділянкою ухвалено після ухвалення Біляївським районним судом Одеської області рішення від 16 травня 2012 року.

Доводи касаційної скарги, про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , тому рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права, Верховний Суд відхиляє. За правилом частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Отже, оскільки ОСОБА_3 набула права користування спірною земельною ділянкою з дня набрання законної сили рішення, ухваленого 25 квітня 2013 року, спадкові права на зазначену ділянку набула з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому відсутні правові підстави вважати, що Біляївський районний суд Одеської області ухвалив 16 травня 2012 року рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 .

Інші доводи касаційної скарги, зокрема щодо неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання, не підлягають оцінці під час перевірки законності рішення суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження, оскільки у наведеній правовій ситуації вирішальне значення має і підлягає встановленню судом апеляційної інстанції те, чи судом першої інстанції було ухвалено рішення про права особи, яка не була залучена до участі у справі.

Отже, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , здійснивши оцінку письмових доказів, констатував, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не впливає на права ОСОБА_3 щодо користування спірною земельною ділянкою, у зв`язку з чим зробив обґрунтований висновок, що її права оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не порушено, тому правомірно закрив апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Отже, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження щодо оскарження рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 07 червня 2021 року на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 3 частини першої статті 389 та частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, відділу Держкомзему у Біляївському районі Одеської області про визнання державного акту на право власності на землю недійсним і визнання права власності на земельну ділянку, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко