Номер провадження 22-ц/804/2182/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року

м. Бахмут

справа № 234/10622/20

провадження № 22-ц/804/2182/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод»

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя Нейло І.М.), ухваленого в приміщенні суду в місті Краматорськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі ПрАТ «СКМЗ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що з 25.11.2009 р. працювала на ПрАТ «СКМЗ» інженером з підготовки кадрів другої категорії. Наказом № 63 від 25.05.2020 року позивача було звільнено з посади інженер з підготовки кадрів 2 категорії за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. за ч. 3 ст 38 КЗпП. До теперішнього часу розрахунок з нею не провадено.

Просила суд стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня по травень 2020 р. у сумі 17954 грн. 32 коп., компенсацію за невикористану відпустку 1098, 09 грн., вихідну допомогу в розмірі 20579, 50 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.10.2019 року по день ухвалення рішення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 17954 грн. 32 коп., компенсацію за невикористану відпустку 1098 грн. 09 коп., вихідну допомогу 20574 грн. 08 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25000 грн. з утриманням з цих сум податків та обов`язкових платежів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Представник ПрАТ «СКМЗ» просив оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з`ясовано всі обставини справи та порушено норми процесуального та матеріального права.

Зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факт звільнення позивача 25.05.2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Звертає увагу, що заява позивача про звільнення не містила повного імені заявника, а вказана посада не відповідала посаді, яку обіймала ОСОБА_1 .

Відповідач не погодився з зазначеними у заяві ОСОБА_1 причинами звільнення за відсутності будь-яких пояснень з приводу порушення роботодавцем законодавства про працю.

Також зазначає, що начальника відділу забезпечення і підготовки персоналу ОСОБА_2 за внесення запису про реєстрацію неіснуючого наказу № 36 в книгу реєстрації наказів з кадрових питань та видачу трудової книжки ОСОБА_1 , було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Висновки суду щодо обов`язку роботодавця розірвати договір у даному випадку не відповідають статті 38 КЗпП України та висновкам Верховного Суду у постанові від 23.12.2019 у справі №551/303/17, від 22.04.2020 у справі №199/8766/18, від 17.06.2020 у справі №753/8961/17.

Судом безпідставно не враховано інформацію з ПФУ, згідно якої станом на 30.06.2021 ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, всі документи досліджено у судових засіданнях, на яких був присутній представник відповідача.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 25.11.2009 року працювала в ПрАТ «СКМЗ» інженером із підготовки кадрів другої категорії. З січня по травень 2020 року заробітну плату на підприємстві виплачували із затримкою та не в повному обсязі. Поштовим відправленням 20.05.2020 року позивач ОСОБА_1 надіслала на адресу ПрАТ «СКМЗ» заяву про звільнення, яку було отримано підприємством 22.05.2020 року. Згідно поданої заяви позивач просила її звільнити за власним бажанням з підстав невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору з 25.05.2020 року.

На підставі поданої заяви, в трудовій книжці позивача був зроблений запис про звільнення ОСОБА_1 з 25.05.2020 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та видано трудову книжку. Крім того в книзі реєстрації наказів з кадрових питань був зроблений запис № 63 про звільнення ОСОБА_1 з 25.05.2020 року. Вказані обставини сторонами визнаються.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційну скаргу ПрАТ «СКМЗ» слід залишити без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 39627, 91 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що трудові правовідносини між сторонами припинені 25 травня 2020року , розрахунок з позивачем по заробітній платі не проведений, а тому належні їй при звільненні суми підлягають стягненню у судовому порядку з урахуванням санкцій, визначених ст.117 КЗпП УКраїни.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18), Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18.

У разі, якщо факти порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору не підтвердилися, відповідач повинен був відмовити у звільненні з цих підстав.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, ПрАТ «СКМЗ» мав право відмовити у звільненні з цих підстав, проте в матеріалах справи така відмова відсутня.

Разом з тим, згідно заяви ОСОБА_1 причинами звільнення вона зазначила порушення ПрАТ «СКМЗ» КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», яке виразилось у затримці виплати заробітної плати, невиплаті заробітної плати два рази на місяць та інше. В заяві ОСОБА_1 зазначила, що просить звільнити її з 25 травня 2020 року. (а.с. 7)

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для розірвання трудового договору у строк, визначений ОСОБА_1 у заяві, апеляційний суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.

За змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Про це йдеться у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18, на яку посилається в апеляційній скарзі представник ПрАТ «СКМЗ».

У даній справі Верховний Суд наголосив: обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі, за підписом директора ОСОБА_3 , головного бухгалтера ОСОБА_4 , бухгалтера ОСОБА_5 , заборгованість за період січень-червень 2020 року складає 19303,52 грн. (а.с. 15)

Як правильно зазначив суд першої інстанції, право робітника, визначене частиною 3 статті 38 КЗпП України кореспондується з обов`язком власника або уповноваженого ним органу, що не виконав законодавство про працю, належним чином оформити таке звільнення, а саме: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 25.05.2020 вона звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України наказом №63 від 25.05.2020 року. (а.с. 13)

Запис у трудовій книжці кореспондується з копією наказу №63 від 25.05.2020 (а.с.14), записом №63 у книзі реєстрації наказів з кадрових питань ПрАТ «СКМЗ» (а.с. 58-62).

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на ті обставини, що трудові відносини з позивачем фактично припинені не були, а наказ про звільнення позивача з роботи було видано начальником відділу забезпечення і підготовки персоналу ОСОБА_2 безпідставно, за що останню було притягнуто до дисциплінарної відповідальності не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки вносяться відомості про роботу, переведення на іншу роботу, звільнення.

Записи в трудовій книжці про звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття , переведення або звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу, але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу виправлення виконується власником або уповноваженим органом, де було зроблено відповідний запис.

При розгляді справи судом встановлено, що запис про звільнення у трудовій книжці позивача повністю відповідає змісту наказу про її звільнення № 63 від 25.05.2020 року, відповідні зміни до трудової книжки позивача після звільнення не вносилися, дані про скасування наказу про її звільнення або визнання його недійсним матеріали справи не містять.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює ст. 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст. 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

З розрахункових листків позивача за березень-травень 2020 року вбачається, що заборгованість по заробітній платі ПрАТ «СКМЗ» перед позивачем складає 17954,32 грн. (а.с. 16)

Сума компенсації за невикористану відпустку складає 1098, 09 грн (а.с. 17).

Доказів відсутності заборгованості перед позивачем ПрАТ «СКМЗ» не надано.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 17954,32 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1098, 09 грн. відповідає встановленим по справі обставинам.

Апеляційний суд погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру вихідної допомоги 20574,08 грн., що розраховано за формулою 61 робочий день х 337,28 грн (середньоденний заробіток ОСОБА_1 згідно довідки ПрАТ «СКМЗ» а.с. 15)

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції також враховано положення статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України.

Крім того, діючим законодавством не передбачена можливість розрахунку середньої заробітної плати для стягнення в подяку ст. 117 КЗпП України з урахуванням режиму роботи підприємства.

Судом першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 26.05.2020 року по 30.04.2021 року розраховано у розмірі 79598, 08 грн за формулою : 337,28 грн х 236 дні затримки розрахунку.

Апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку у сумі 25000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Принцип співмірності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у справі 711/4010/13-ці від 18 березня 2020 року, висновки якого у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України мають застосовуватися судами до спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: О.А. Мірута

О.О. Тимченко