Справа № 343/2344/20
Провадження № 22-ц/4808/1216/21
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Лицуром І.М. 01 червня 2021 року, повний текст якого складено 03 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Позовній вимоги обґрунтовано тим, що їй на праві приватної власності належить будинковолодіння за вищевказаною адресою, де, крім неї, також зареєстрована її дочка - відповідачка ОСОБА_1 . Однак, остання не проживає за місцем реєстрації вже більше року та не несе витрат по утриманню будинковолодіння, не оплачує комунальних послуг, а формальна її реєстрація створює для позивачки зайві проблеми та незручності. ОСОБА_3 зазначила, що у власності відповідачки є 3-х кімнатна квартира, яка знаходиться в м. Ірпінь. Оскільки відповідачка у вищевказаному будинковолодінні не проживає, але знятися з реєстрації відмовляється, то виникла необхідність у зверненні до суду з цим позовом.

Рішенням Долинського районного суду від 01 червня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (будинком), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та при неповному дослідженні обставин справи. На думку апелянта, актом обстеження матеріально-побутових умов від 19.06.2021 спростовується твердження позивача про те, що вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_4 не проживала більше 1,5 року у спірному будинку. Зазначила, що вона разом зі своєю дочкою з часу її народження по січень 2021 року зареєстровані та проживали у згаданому житловому приміщенні. Однак, після 2021 року ОСОБА_3 чинить відповідачці перешкоди в користуванні житлом: змінила замки до вхідних дверей, не пускає в будинок, безпідставно пише на неї заяви в поліцію. Апелянт вважає, що місцевим судом віддано перевагу одним доказам перед іншими, оскільки суд взяв до уваги свідчення рідної сестри відповідачки ОСОБА_5 , з якою у неї неприязні стосунки, однак критично оцінив докази свідка ОСОБА_6 , який є родичем чоловіка відповідача. На думку ОСОБА_1 суд не дав належної оцінки поданим нею квитанціям про сплату комунальних послуг. Також вважає, що судом в порушення вимог процесуального права не залучено до розгляду справи орган опіки та піклування, оскільки наслідком втрати нею права на проживання в спірному житлі буде фактична втрата права користування житлом і її неповнолітньої дочки. Враховуючи наведене, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилась, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 319, 391 ЦК України, ч. 2 ст. 405 ЖК України, а також беручи до уваги той факт, що відповідачка з липня 2019 року, тобто більше року без поважних причин не проживає в належному позивачці житловому будинку по АДРЕСА_2 , а разом з чоловіком та неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 проживають в орендованому будинку по АДРЕСА_3 , дійшов до висновку про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №224842028 від 21.09.2020 (а.с. 6).

Згідно довідки ВК Оболонської сільської ради № 1189 від 24.11.2020 в спірному житловому будинку, окрім власника зареєстровані також дочка - відповідач ОСОБА_1 та онука ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_5 та онуки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с. 5).

Із змісту актів обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 14.11.2019, 18.11.2020 та від 20.11.2020 вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 разом з сім`єю більше року не проживають у спірному житловому будинку (а.с. 7, 9, 10).

З акту обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 18.11.2019 вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 проживає разом з чоловіком ОСОБА_11 та дочкою ОСОБА_7 в орендованому будинку по АДРЕСА_3 з жовтня 2019 року (а.с. 8). Цей факт вона у засіданні апеляційного суду не заперечувала.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що підставою звернення ОСОБА_3 до суду з позовом стало те, що відповідачка ОСОБА_1 , яка являється її дочкою, будучи зареєстрованою у її житловому будинку, більше року не проживає за місцем реєстрації. При цьому, вказувала позивачка, відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, а факт реєстрації відповідачки порушує право ОСОБА_3 на вільне розпорядження і користування своїм майном

Частиною 1 ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Апеляційний суд зауважує, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку, а реєстрація відповідача у ньому створює їй перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження майном. Матеріалами справи, а саме актами від 14 листопада 2019 року, від 18 листопада 2019 року, 18 листопада 2020 року та від 20 листопада 2020 року підтверджено, що відповідачка, яка є дочкою позивачки, без поважної причини не проживає у спірному будинку з липня 2019 року, тобто більше року, оскільки проживає разом зі своєю сім`єю у орендованому помешканні за адресою: АДРЕСА_3 , що також ствердили свідки в суді першої інстанції.

Цей факт ОСОБА_1 не заперечувався. Із змісту тексту відзиву на позов вона, зокрема, зазначила, що в орендований чоловіком житловий будинок в с.Оболоня Долинського району вона перейшла одразу після народження дитини в серпні 2019 року у зв`язку із антисанітарними умовами у спірному будинку (а.с. 22-24). Крім того, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що їй необхідно зберегти реєстрацію у цьому будинку до придбання власної квартири у м. Долині після продажу належного їй житла у м. Ірпіні.

Колегія суддів зауважує, що будь-яких належних і допустимих доказів наявності перешкод у проживанні в спірному житловому приміщенні ОСОБА_1 в матеріалах справи немає.

Посилання апелянта на акт обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин, в якому зазначено, що ОСОБА_1 із своєю дочкою ОСОБА_4 зареєстровані і проживали в спірному будинку по січень 2021 року колегія суддів до уваги не бере, оскільки він складений 19.06.2021 після ухвалення рішення в даній справі і його зміст суперечить встановленими обставинам.

Також колегія суддів оцінює критично, долучені ОСОБА_1 копії квитанцій за 2019-200 роки про оплату комунальних послуг (а.с. 28-38), згідно з яких вона сплачувала незначні суми за електроенергію та газ, оскільки по-перше, такі не підтверджують реальних витрат за оплату комунальних платежів у спірному будинку. По-друге, така незначна оплата комунальних послуг, яка здійснювалась після пред`явлення власником будинку позову про втрату права на користування будинком, може свідчити про намагання відповідачки створити видимість користування спірним будинком.

Що стосується доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку із незалученням до розгляду справи органу опіки та піклування, то апеляційний суд звертає увагу на те, що питання втрати права користування спірним житловим приміщенням неповнолітньою дочкою відповідача позивачам не заявлялося та судом не вирішувалося. Даний спір безпосередньо не стосується права неповнолітньої дитини на користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи не є обов`язковою.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права. Тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 01 червня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.