ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» вересня 2021 року

м. Харків

справа № 638/12192/20

провадження № 22ц/818/3362/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

за участю секретарів Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 , Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», представниця відповідача Маслякова О. М.,

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АТН»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року в складі судді Латки І.П.

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АТН» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2020 року вийшов в ефір випуск новин Телекомпанії «АТН», в якому висвітлено питання його відсторонення від керування автомобілем Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 19 травня 2020 року.

У вказаному випуску новин показано інтерв`ю директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_3 , який повідомив, що 19 травня 2020 року його відсторонено від керування автомобілем швидкої медичної допомоги через підвищений тиск та наявність ознак хмільного сп`яніння.

Вказав, що випуск новин від 20 травня 2020 року транслювався на телевізійних каналах 7ТВК, А/ТВК, а також розміщений в мережі Інтернет на сайті atn.ua та «youtube» -каналі АТН Харків.

Зазначив, що повідомлена відповідачем інформація є недостовірною, принизливою та такою, що завдає шкоди його діловій репутації.

Вказав, що викладена інформація спростовується випискою Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» від 19 травня 2020 року № 268, відповідно до якої у нього не виявлено ознак алкогольного сп`яніння.

Зазначив, що розповсюдженням недостовірної інформації спричинено йому значну шкоду. На роботі він зазнав осуду з боку колег. Його почали впізнавати пацієнти та запитувати, чому він вживає на робочому місці алкогольні напої або наркотичні засоби. Через вказані обставини йому довелося звільнитися з роботи. Крім того, через оприлюднення недостовірної інформації він не може знайти нову роботу. У потенційних роботодавців склалося упереджене негативне ставлення до нього. За ним закріпилася репутація водія-алкоголіка або наркомана.

Вказав, що, на його думку, реальною причиною його відсторонення від керування автомобілем послугувало те, що 18 травня 2020 року він разом з колегами брав участь у пікеті щодо невиплати надбавок та неналежних умов праці.

Зазначив, що він є водієм першого класу, має тривалий водійський стаж та ніколи не дозволяв собі вживати будь-які речовини, які викликають стан сп`яніння або зменшують ступінь реакції. Він ніколи не притягувався до відповідальності за керування автомобілем у стані будь-якого сп`яніння.

Просив визнати недостовірною та такою, що порушує його право на повагу честі, гідності та ділової репутації інформацію, що була поширена ОСОБА_3 у випуску новин АТН від 20 травня 2020 року, а саме, що причиною відсторонення його від керування автомобілем швидкої медичної допомоги 19 травня 2020 року став підвищений тиск та наявність ознак хмільного сп`яніння; зобов`язати директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Забашту В.Ф. протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили остаточним судовим рішенням спростувати повідомлену ним у випуску новин АТН від 20 травня 2020 року інформацію шляхом надання редакції новин АТН відео-інтерв`ю - спростування наступного змісту: «Я, ОСОБА_3 у випуску новин АТН від 20 травня 2020 року повідомив недостовірну інформацію про причини відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем швидкої медичної допомоги 19 травня 2020 року. Я стверджую та повідомляю, що при перевірці водія ОСОБА_1 перед робочою зміною 19 травня 2020 року у останнього не було виявлено підвищений тиск та ознак хмільного сп`яніння»; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на його користь 150 000,00 грн моральної шкоди; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 задоволено частково;

визнано недостовірною та такою, що порушує право на повагу честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 інформацію, що була поширена ОСОБА_3 у випуску новин АТН від 20 травня 2020 року, а саме, що причиною відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем швидкої медичної допомоги 19 травня 2020 року стала наявність ознак хмільного сп`яніння;

зобов`язано директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Забашту В.Ф. протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили остаточним судовим рішенням спростувати повідомлену ним у випуску новин АТН від 20 травня 2020 року інформацію, шляхом надання редакції новин АТН відео-інтерв`ю - спростування наступного змісту: «Я, ОСОБА_3 у випуску новин АТН від 20 травня 2020 року повідомив недостовірну інформацію про причини відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем швидкої медичної допомоги 19 травня 2020 року. Я стверджую та повідомляю, що при перевірці водія ОСОБА_1 перед робочою зміною 19 травня 2020 року у останнього не було виявлено ознак хмільного сп`яніння»;

стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди;

в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_3 , Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 19 травня 2020 року не допущено до управління транспортним засобом за медичними показниками, через високий артеріальний тиск та частоту серцевого ритму, що відображено у журналі щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів водіїв та у журналі реєстрації амбулаторних пацієнтів. Твердження позивача, що ОСОБА_3 нібито повідомив, що 19 травня 2020 року його відсторонено від керування автомобілем швидкої медичної допомоги через підвищений тиск та наявність ознак хмільного сп`яніння, є вільною інтерпретацією, а не прямою мовою. До того ж, у випуску новин 20 травня 2020 року не було показано інтерв`ю ОСОБА_3 щодо обставин відсторонення позивача від керування автомобілем, а було показано сюжет, під час якого саме позивач надавав інтерв`ю, а ОСОБА_3 лише надано кілька коментарів щодо подій, які відбувалися на підприємстві. Під час коментування не допуску водія до управління спеціалізованим транспортним засобом, задіяним у наданні екстреної медичної допомоги мешканцям м. Харкова, було сказано, що: «Крім високого тиску, виявили ознаки хмільного сп`яніння… Відсторонили, оскільки цього вимагала техніка безпеки…». При цьому, директором навіть не вказано прізвище водія. Жодної недостовірної інформації директор під час надання коментарів журналістам не розповсюджував, а лише надавав оціночні судження щодо подій. Для виявлення деяких ознак алкогольного сп`яніння не потрібні особливі знання та прилади вимірювання. Саме позивач був ініціатором інтерв`ю. Твердження позивача про те, що розповсюдження недостовірної інформації не дає йому можливості реалізувати право на працю, є безпідставним, оскільки він до 19 серпня 2020 року працював у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Крім того, огляд позивача на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі відбувся о 17:05, тобто через дев`ять з половиною годин після події, а отже вказана виписка не може бути прийнята як доказ того, що о 07:30 у позивача не було ознак алкогольного сп`яніння. Під час передрейсового огляду водіїв проба на алкоголь не береться, тому у журналі навпроти прізвища позивача стоїть відмітка «-», що не свідчить про те, що ознак алкогольного сп`яніння не виявлено. Під час огляду позивач вчинив скандал та вийшов з кабінету. Також, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення порушив норми процесуального права. Зокрема, неправомірно залишив без розгляду клопотання про допит свідка ОСОБА_5 , яка проводила огляд позивача. Передчасно закрив підготовче судове засідання, позбавивши відповідачів можливості надати докази. Позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди та розміру її компенсації. Судом першої інстанції не вирішено питання щодо кола відповідачів у справі. Резолютивна частина рішення, проголошена у судовому засіданні, відрізняється від резолютивної частини повного тексту рішення в частині вирішення судових витрат. У мотивувальній частині рішення зазначено, що позивачем не надано доказів того, що діями Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» йому завдано будь-якої моральної шкоди, однак в резолютивній частині рішення з відповідачів стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн солідарно. У рішенні суду вказано хибну адресу ОСОБА_3 . Суд помилково зазначив, що ОСОБА_3 не подавався відзив на позовну заяву, адже він підписав відзив, що міститься у матеріалах справи.

Разом з апеляційними скаргами Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 подали до суду заяви про виклик свідка ОСОБА_5 , які залишено без задоволення.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

15 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких фактично викладені доводи та вимоги апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що інформація, поширена ОСОБА_6 шляхом дачі інтерв`ю стосовно причин відсторонення ОСОБА_1 від керування службовим автомобілем є недостовірною, оскільки спростовується копією виписки № 268 із медичної картки амбулаторного хворого від 19 травня 2020 року, наданою Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер», порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, та її поширенням йому спричинено моральну шкоду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги) відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги № 1 на підставі наказу Комунального закладу охорони здоров`я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 29 березня 2019 року № 159-к (а. с. 45).

19 травня 2020 року ОСОБА_1 не допущено до роботи.

З копії журналу щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів водіїв вбачається, що 19 травня 2020 року в ОСОБА_1 виявлено артеріальний тиск 180/90, частоту пульсу 110 та не допущено до роботи. Навпроти прізвища ОСОБА_1 у журналі у колонці «проба на алкоголь» проставлено відмітку «-» (а. с. 47-48).

З копії журналу реєстрації амбулаторних пацієнтів, початого 17 лютого 2020 року вбачається, що 19 травня 2020 року о 07-30 годині в ОСОБА_1 під час передрейсового огляду водіїв виявлено артеріальну гіпертензію (АТ 180/90, ЧСС 110 за 1), від медичної допомоги відмовився (а. с. 49-50).

20 травня 2020 року вийшов в ефір випуск новин АТН, в якому, зокрема, висвітлено питання відсторонення ОСОБА_1 19 травня 2020 року від керування автомобілем Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (а. с. 75 диск).

У вказаному випуску новин директор Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_3 повідомив наступну інформацію: «Послухайте, я вам ще раз кажу, якби це було так принципово, то вчора б цю ситуацію роздули ми, а не ви сьогодні. Я ще раз кажу ця ситуація абсолютно банальна, я взагалі не розумію, про що ми зараз з вами балакаємо. Окрім підвищеного тиску у людини виявили ознаки хмільного сп`яніння. Йому запропонували пройти тест, він відмовився і пішов з ОСОБА_7 . Акт ми не складали, поліцію не викликали, нічого не робили, тому юридично підстав для того, щоб його звільняти або ще щось, у мене немає. Його відсторонили, тому що того вимагала техніка безпеки».

Випуск новин АТН від 20 травня 2020 року транслювався на телевізійних каналах, а також розміщений на сайті atn.ua за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 та «youtube»-каналі «АТН Харьков».

З копії виписки № 268 із медичної картки амбулаторного хворого від 19 травня 2020 року, наданої Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» вбачається, що ОСОБА_1 19 травня 2020 року о 17-05 годині направлявся в стаціонар для медичного огляду, ознак алкогольного сп`яніння не виявлено, тверезий (а. с. 6-7).

19 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з посади водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги) відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги № 1 на підставі наказу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 19 серпня 2020 року № 403-к (а. с. 46).

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, за змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із частинами 1, 6 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Так, згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як вбачається з усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У пункті 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа № 462/3547/16-ц, провадження № 61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа № 280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа № 758/6022/14-ц, провадження № 61-24072св18; від 11 лютого 2020 року, справа № 756/5905/15-ц, провадження № 61-5603св19, від 27 травня 2020 року, справа № 210/865/16-ц, провадження № 61-45369св18.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

У пунктах 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року, справа № 591/7099/16-ц, провадження № 61-34159 св 18.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа № 757/29455/16-ц, провадження № 61-18537св18.

У пунктах 9, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції.

Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема, при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК.

У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Як встановлено судом, надаючи коментар у випуску новин АТН, директор Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Забашта В.Ф. вказав, що «у людини виявили ознаки хмільного сп`яніння».

При цьому, ОСОБА_3 не зазначав, що ця інформація стосується особисто ОСОБА_1 , та не називав його прізвище, ім`я та по батькові.

За таких умов, підстав вважати, що ОСОБА_3 поширено недостовірну інформацію саме стосовно ОСОБА_1 , чим порушено його право на повагу честі, гідності та ділової репутації та завдано йому моральної шкоди, не вбачається.

Оскільки позивач не довів, що поширена інформація у сюжеті новин стосується його особисто та порушує його особисті немайнові права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник також не довели того, що поширена інформація стосується саме ОСОБА_1 . Також цього не підтверджено і відео сюжетами, які оглядалися в судовому засіданні.

В свою чергу представники відповідачів наполягали на задоволенні апеляційних скарг та вважали, що сприйняття позивачем поширеної інформації як такої, що є поширеною відносно нього та відповідний висновок суду про таке є припущеннями, не доведеними належними та допустимими доказами. У цьому разі обов`язковою обставиною, яка підлягала б доведенню, було б встановлення факту сприйняття таким же чином поширеної інформації іншими особами, які переглянули сюжет новин, однак зазначеного позивачем доведено не було.

Матеріали справи свідчать про те, що надана позивачем копія виписки № 268 із медичної картки амбулаторного хворого від 19 травня 2020 року, згідно якої у нього не виявлено ознак алкогольного сп`яніння, не може підтвердити, що він не мав таких ознак під час передрейсового огляду 19 травня 2020 року, адже передрейсовий огляд проводився о 07-30 годині ранку, а його медичний огляд у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» лише о 17-05 годині, тобто зі спливом тривалого проміжку часу.

Таким чином, суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини справи, не надавши їм належну оцінку, неправильно застосувавши норми матеріального права, ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційні скарги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 підлягають задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору, то сплачений відповідачами судовий збір за подання апеляційних скарг підлягає компенсуванню їм за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі по 2522,40 грн кожному.

Зупинена ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року дія рішення суду першої інстанції не підлягає поновленню, оскільки воно скасовано.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АТН» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Сплачений судовий збір за подання апеляційних скарг компенсувати Комунальному некомерційному підприємству Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі по 2522,40 грн кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.