Справа № 357/6015/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Тодосієнко О.А., Бутовій Ю.В., Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И В :

31.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 19.06.2012 між нею та ОСОБА_2 був укладений Договір позики. За умовами п.1 Договору позики-1, відповідач прийняла у власність від неї 1200000,00 грн., що в еквіваленті складало 150000,00 доларів США, терміном на п`ять років, до 19.06.2017, без нарахування процентів. Також, 04.04.2014 між нею та відповідачем був укладений ще один Договір позики грошових коштів. Згідно п.1 Договору позики-2 вона передала у власність відповідача грошові кошти у сумі 981750,00 грн., що є еквівалентно 85000,00 доларів США по курсу Національного Банку України, а відповідач зобов`язалась повернути їй таку ж суму грошових коштів, без нарахування процентів у строк до 04.04.2016. Однак, станом на момент звернення до суду, відповідач не повернула отриману грошову позику за обома договорами на загальну суму, що еквівалентна 235 000,00 доларів США. Відповідно, три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на її користь за Договором позики від 19.06.2012 складає 8753,42 доларів США (150000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 710 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 по 30.05.2019) х 3 % (річних) : 365 днів). Також, за Договором позики грошових коштів від 04.04.2014, три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на її користь складає 8041,23 доларів США (85000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 1151 днів (кількість календарних днів з 05.04.2016 по 30.05.2019) х 3 % (три відсотки річних): 365 днів). Таким чином, загальний розмір трьох відсотків річних за обома договорами позики, яка підлягає стягненню з відповідача становить 16794,65 доларів США. Так, статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.,ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Тобто, закон передбачає обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак закон не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин, оскільки частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки, умовами п.1 Договору позики від 19.06.2012 та п. 1 Договору позики грошових коштів від 04.04.2014 сторони визначили суму позики із зазначенням грошового еквівалента в іноземній валюті, а саме доларів США, то сума, що підлягає сплаті за вказаними зобов`язаннями, повинна бути визначена в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на час повернення грошових коштів, а за наявності спору у суді щодо стягнення боргу - станом на день ухвалення рішення. Аналогічно, нараховані у доларах США за вказаними зобов`язаннями три відсотки річних, також підлягають сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти станом на день ухвалення рішення у випадку наявності спору в суді. Станом на час складання позову, а саме станом на 30.05.2019, курс долара США по відношенню до гривні встановлений Національним банком України на рівні 26,6834 грн.. відповідно сума еквівалентна 16794,65 доларам США станом на 30.05.2019 становить 448138,36 грн. (26,6834 х 16794,65). Таким чином, загальний розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача станом на 30.05.2019 становить 448138,36грн. Тому, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь три відсотки річних у розмірі 448138,36грн. та судові витрати у справі.

19.06.2020 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

19.07.2019 року відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає з наступних підстав. 19.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, відповідач прийняла у власність від позивача грошові кошти у розмірі 1 200 000 (один мільйон двісті) грн., терміном на п`ять років, тобто до 19.06.2017 року, без нарахування процентів. Позивач вважає, що за договором позики від 19.06.2012 р. вона повинна сплатити 8 753,42 доларів США з наступного розрахунку: 150 000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 710 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 р. По 30.05.2019 р.) х 3 % : 365 днів.. Однак, вона вважає, що розрахунки позивача є необґрунтованими, а позовні вимоги щодо стягнення з відповідача по договору від 19.06.2012 р. 3% річних за період з 20.06.2017 р. по 30.05.2019 р. у сумі 8 753,42 доларів США, що еквівалентно 233 571,00 грн. згідно офіційним курсом НБУ станом на 30.05.2019 р. не підлягають задоволенню. 05.06.2019 року Київським апеляційним судом у справі №357/5634/18 було винесено постанову, якою ухвалено нове рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 19.06.2012 р. у розмірі 1 200 000,00 грн. Тому, позивач не вірно здійснював розрахунок 3% річних на 150 000 доларів США. Також, позивач невірно при розрахунку визначив кількість днів прострочення за період з 20.06.2017 р. по 30.05.2019 р. (день звернення до суду) у кількості 710 днів. Після настання дати повернення позики 19.06.2017 p., між ними була домовленість щодо відстрочення повернення коштів. В червні 2018 р. їй стало відомо про подачу позивачем позовної заяви про стягнення боргу за договором позики від 19.06.2012 р. і вона відразу запропонувала позивачу отримати борг, проте остання категорично відмовилася, оскільки отримання коштів могло б призвести до скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_1 , вжитих ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 25.05.2018 р. у справі №357/5634/18. 17.08.2018 р. позивачу було направлено Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року, в якому було прохання до позивача повідомити банківські реквізити для виконання відповідачем боргових зобов`язань або повідомити зручний спосіб отримання коштів. Проте, позивач повідомила, що до ухвалення судом рішення у справі №357/5634/18 банківських реквізитів не надасть та отримувати борг жодним чином, не буде. Отже, вона вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому вимоги позивача про сплату 3% річних є безпідставними, оскільки позивач відмовилася прийняти належне виконання запропоноване відповідачем. Позовні вимоги щодо стягнення з неї трьох відсотків річних по договору позики від 19.06.2012 року у розмірі 8 753,42 долари США, що станом на 30.05.2019 р. становить 233 571,00 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, при вірному застосуванні суми боргу, розрахунок трьох відсотків річних повинен був розраховуватися позивачем виходячи з наступного: 1 200 000,00 грн. (заборгованість за договором позики) х 3 % (три відсотки річних) : 100% : 365 днів х 424 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 р. по 17.08.2018 р.) = 41 721,00 грн. (загальна сума трьох відсотків за користування грошовими коштами за період з 20.06.2017року по 17.08.2018 року).04.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до п. 1 якого, позивач передала у їй власність грошові кошти у сумі 981 750,00 грн., а вона зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків строком до 04.04.2016 року (пункт 4 договору). З огляду на строк виконання зобов`язання, що зазначений в договорі позики від 04.04.2014 р., а саме 04.04.2016 р., позовна давність (строк у межах якого позивач ОСОБА_1 могла звернутися до суду) з вимогою про стягнення 3% річних за договором позики від 04.04.2014 р, сплила через три роки після строку виконання основного зобов`язання, тобто з дня прострочення 05.04.2016 по 05.04.2019. Тобто, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Тому, позовна давність сплила 05.04.2019 року, а позивач звернулася з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 31 травня 2019 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові щодо стягнення 3% річних в розмірі 8 041,23 доларів США. Тому, просила відмовити ОСОБА_1 в частині позову про стягнення з ОСОБА_2 трьох відсотків річних по договору позики від 19.06.2012 року у розмірі 8 753,42 долари США, що станом на 30.05.2019 р. становить 233 571,00 грн. у зв`язку з необґрунтованістю та застосувати позовну давність до вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 трьох відсотків річних по договору позики грошових коштів від 04.04.2016 р. у розмірі 8 041,23 доларів США, що станом на 30.05.2019 р. становить 214 567,36 грн..

29.07.2019 року позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що вона просить стягнути з відповідача три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити за Договором позики від 19.06.2012 в розмірі 8753,42 доларів США обрахованих за період з 20.06.2017 по 30.05.2019, а також три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити за Договором позики грошових коштів від 04.04.2014 в розмірі 7651,81 доларів США за період з 05.04.2016 по 05.04.2019. Заперечуючи проти позову, відповідач подала до суду відзив, в якому, посилаючись на норми ст. 613 ЦК України, вказує на те, що 17.08.2018 направила позивачу лист-звернення щодо способу повернення позики, який був залишений позивачем без задоволення, а відтак вважає, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому розрахунок трьох відсотків річних має розраховуватись за період з 20.06.2017 по 17.08.2018. Однак, позивач заперечує проти вказаних доводів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та є безпідставними. Так, за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу). Однак, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що відповідачем на адресу позивача 17.08.2018 направлявся доданий до відзиву лист-звернення, відповідачем не доведено належними та достатніми доказами тих обставин, що він пропонував повернути позику, як і не доведено факт відмови позивача прийняти належне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, чи наявності перешкод для їх належного виконання, що є основним критерієм у застосуванні статті 613 ЦК України. Заперечуючи проти позову в частині стягнення трьох відсотків річних за договором позики грошових коштів від 04.04.2014 в розмірі 7651,81 доларів США, обрахованих за період з 05.04.2016 по 05.04.2019, відповідач вказує на сплив строку позовної давності, яка як вважає відповідач, сплила через три роки після строку виконання основного зобов`язання, тобто з дня прострочення 05.04.2016 по 05.04.2019. Однак, такі доводи відповідача не ґрунтуються на нормах матеріального права та є безпідставними виходячи з наступного. Вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. З огляду на викладене, вона має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.10.2018 по справі №922/4099/17 та у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 по справі №31-522гс16). Таким чином, посилання відповідача на те, що строк позовної давності до вимог позивача про стягнення 3% річних сплив є необґрунтованими.

30.07.2019 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. було зупинено провадження у даній справі до вирішення касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року у справі №357/5634/18-ц.

06.08.2019 року представник відповідача, адвокат Гончар Л.В., подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що на спростування тверджень позивача, відповідачем надається копія фіскального чеку від 17.08.2018 р. щодо відправлення листа ОСОБА_1 №131. Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року, що був направлений позивачу 17.08.2018 р. згідно інформації пошуку поштових відправлень (Укрпошта), був отриманий позивачем 03.09.2018 р. Твердження позивача, що відповідач не пропонував повернути позику спростовуються змістом Листа-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року в якому відповідач просив повідомити про зручні варіанти отримання коштів, або повідомити банківські реквізити для перерахунку коштів або уповноважити особу для отримання боргу готівкою. Крім цього, 09.01.2019 р. адвокату Батурі П.О., який представляв інтереси позивача у справі №357/5634/18 про стягнення боргу на електронну адресу було направлено мирову угоду, проте позивач відмовилась її підписувати та отримувати кошти. Під час розгляду справи №357/5634/18 Київським апеляційним судом, відповідач надсилала до суду клопотання про надання дозволу на внесення коштів на депозитний рахунок та заявляла дане клопотання в судовому засіданні, проте судом було відмовлено в задоволенні клопотання. Крім цього, повторно 24.06.2019 р. позивачу було направлено Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року. Відповіддю від 17.07.2019 р., позивач відмовилась в отриманні коштів. Тому, відповідачем доведено, що позивач відмовляється по даний час отримувати кошти від відповідача та чинить перешкоди у виконанні грошового зобов`язання. В свою чергу відповідач вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому вимоги позивача про сплату 3% річних є безпідставними. Та відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак з суб`єктивних причин відмовляється це зробити. У відповіді на відзив, позивач зазначає, що стягнення 3% річних можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується 3 роками, які передували подачі позову. Твердження позивача не відповідають нормам матеріального права та не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями глави 19 ЦК України. Так, за змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Разом із тим, глава 19 ЦК України містить положення про позовну давність. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Оскільки зміст статей 257, 261, 267, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що трирічна позовна давність до вимог про стягнення 3 % річних починається з дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником. В розумінні положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України, договір позики грошових коштів від 04.04.2014 р. містить умови щодо строку повернення позики, а саме до 04.04.2016 р. Позивач звернулася з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 31.05.2019 р. з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові щодо стягнення 3% річних в розмірі 8 041,23 долари США. Керуючись ст. 178, 180 ЦПК України повідомляє, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 15 000 грн..

16.07.2020 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. було поновлено провадження у справі та призначено до розгляду.

26.09.2020 року розпорядженням керівника апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 342 від 26.09.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, оскільки у головуючого судді Кошель Л.М. закінчилися повноваження, в зв`язку з відставкою судді, тому 28.09.2020 року, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи та 29.09.2020 року справу передано судді Бондаренко О.В. до провадження.

30.09.2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення трьох відсотків річних, прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

12.11.2020 року ухвалою суду заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову, задоволено та накладено арешт на нежитлове приміщення № 3 площею 704,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103).

09.12.2020 року представник відповідача, адвокат Рацун О.В., подала до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначила, що на сьогоднішній день у справі № 357/5634/18-ц Київським апеляційним судом прийнято постанову від 16.06.2020, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 23.09.2020, у зв`язку з чим провадження у справі № 357/6015/19 поновлено. За час, коли провадження у справі №357/6015/19 було зупинено, виникли додаткові обставини та факти, які мають значення для вирішення справи по суті, та підтверджуються відповідними доказами. Крім того, враховуючи висновки судів у справі № 357/5634/18-ц щодо розміру суми основного боргу, ми також вважаємо за необхідне надати додаткові пояснення в цій частині. Так, після настання дати повернення позики - 19.06.2017 за договором від 19.06.2012 між позивачем та відповідачем була домовленість щодо відстрочення повернення коштів. А коли в червні 2018 року відповідачу стало відомо про поданий позивачем позов про стягнення боргу, відповідач відразу запропонував позивачу отримати грошові борг, проте позивач категорично відмовилася. Слід зазначити, що жодних листів з вимогою повернути борг позивач з моменту настання строку на повернення боргу до пред`явлення позову (тобто, протягом року) на адресу відповідача не направляв. В той же час відповідач, розуміючи, що позивач навмисно ухиляється від отримання грошових коштів, 17.08.2018 направив позивачу поштою Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позик від 19.06.2012 та від 04.04.2014, в якому просив позивача повідомити банківські реквізити для виконання відповідачем боргових зобов`язань або повідомити зручний спосіб отримання коштів. Вказаний лист був отриманий позивачем 03.09.2018,що підтверджується фіскальним чеком від 17.08.2018 про відправлення листа та витягом Укрпошти з інформацією про вручення листа адресату. Також, під час розгляду справи №357/5634/18 Київським апеляційним судом відповідач подала суду клопотання про надання дозволу на внесення коштів на депозитний рахунок, однак воно не було задоволене. Також, 24.06.2019 відповідач повторно направила на адресу позивача Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позик. Однак, позивач направила відповідь від 17.07.2019, в якій знову повідомила про відмову від отримання грошових коштів, посилаючись на розгляд Верховним Судом справи про стягнення боргу. При цьому, як вбачається з самої відповіді, позивач вказує в ній, що направляє її «ПОВТОРНО»,цим самим визнаючи, що вже надавала таку ж саму відповідь, тобто відмовила відповідачу в отриманні від останньої грошових коштів. Відмова позивача в отриманні грошових коштів свідчить про інші цілі позивача. На переконання відповідача позивач навмисно створила дану ситуацію з метою заволодіння додатковими коштами відповідача внаслідок стягнення з останньої трьох відсотків відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідач звернулася до декількох нотаріусів у м. Біла Церква, з проханням прийняти грошові кошти на депозит нотаріальної контори у відповідності до ст. 537 ЦК України, якою передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі, зокрема, ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.25.05.2020 заяви про прийняття у депозит грошових коштів для передачі їх кредитору позивачем було направлено в Другу Білоцерківську міську державну нотаріальну контору Київської області, а також приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиній Л.Г., яка посвідчувала договір позики від 19.06.2012. Проте,Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області за підписом її завідувача Мельничук М.В. своїми листами від 05.06.2020 та від 12.08.2020, повідомила про неможливість прийняття грошових коштів на депозит, зокрема, через те, що «державні нотаріальні контори не є розпорядниками бюджетних коштів, не здійснюють самостійної звітності та контролю по бухгалтерських документах, у зв`язку з чим позбавлені можливості відкрити депозитний рахунок в органах Державної казначейської служби України». Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишина Лариса Ігорівна у відповідь листом від 02.06.2020 № 96/01-16 запитала у відповідача документи, необхідні для прийняття коштів на депозит нотаріуса. Відповідач направила нотаріусу поштою цінним листом з описом - вкладення всі запитувані ним документи, однак вказаний лист повернувся відповідачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Тобто нотаріус фактично відмовилася отримати вказаний лист. Лише в серпні 2020 року після чергового судового засідання адвокатом позивача було надано відповідачу рахунок, відкритий позивачем у банку, після чого відповідач зміг погасити свій борг. Копії квитанцій про перерахування коштів в рахунок погашення боргу додаються. Враховуючи викладене, відповідач наполягає на відсутності його вини в невиконанні грошових зобов`язань за договорами позики, а отже відповідальність у вигляді стягнення 3% річних до нього не може бути застосована. В будь-якому випадку позивач невірно визначив період для нарахування трьох процентів річних, оскільки, як зазначено вище, вже 03.09.2018 він отримав від відповідача лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики, однак фактично відмовив в їх прийнятті. Тобто після цієї дати позивач не вправі нараховувати позивачу 3 проценти річних..Що стосується нарахування трьох процентів річних за договором позики від 04.04.2014, то, як адвокатом відповідача вже було зазначено у відзиві на позовну заяву, позивач пропустила строк позовної давності для заявлення вимог про стягнення трьох процентів річних за цим договором, оскільки, відповідно до умов договору, строк повернення позики встановлено до 04.04.2016 (п. 4 договору). Однак, позивач звернулася до суду з позовними вимогами лише 31.05.2019, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Також не заслуговують на увагу доводи позивача, викладені ним в поданому суду клопотанні від 04.11.2020, про те, що оскільки відповідач перерахувала грошові кошти в серпні-вересні 2020 року на рахунок позивача, то могла це зробити і раніше. Вказані твердження є безпідставними, оскільки інформація щодо рахунку позивача стала відомою відповідачу лише в серпні 2020 року після чергового судового засідання у справі № 357/5634/18-ц, коли адвокат позивача надав цей рахунок відповідачу. Крім цього, слід зазначити, що інформація про рахунки особи, відкриті в фінансових установах, є банківською таємницею відповідно до чинного законодавства України і не може бути отримана вільно. Тобто відповідачу раніше не була і не могла бути відомою інформація щодо рахунку позивача. Більше того, у відповідача є підстави вважати, що вказаний рахунок було відкрито лише нещодавно, що також може спростувати доводи позивача про те, що відповідач мала можливість сплатити борг раніше.

17.12.2020 року представник позивача, адвокат Кардаш М.О., надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, щодо доводів відповідача, викладених у відзиві та додаткових поясненнях, які зводяться до того, що вина відповідача в невиконанні грошових зобов`язань за договорами позики відсутня, а тому відповідальність у вигляді стягнення 3% річних до неї не може застосовуватись. Такі доводи помилкові і ґрунтуються на невірному тлумаченні нею норм ст. 625 ЦК України. Вирішуючи питання щодо застосування положень статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19. провадження № 12-42гс20 звертала увагу на те. що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Щодо доводів Відповідача про те, що вона не виконала грошового зобов`язання через прострочення кредитора, то в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що відповідачем на адресу позивача 17.08.2018 направлявся саме лист-звернення щодо способу повернення коштів. Відповідачем не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що між сторонами існувала домовленість щодо відстрочення повернення коштів, що Відповідач, після того як їй стало відомо про подачу позову про стягнення коштів, пропонувала повернути позику. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів які б доводили факт відмови позивача прийняти належне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, чи наявності перешкод зі сторони позивача для їх належного виконання, що є основним критерієм у застосуванні статті 613 ЦК України. Разом з тим, позивач стверджує, що між нею та відповідачем не існувало жодних домовленостей щодо відстрочення повернення позики. Позивач не отримувала від відповідача лист-звернення від 17.08.2019.Позивач також стверджує, що відповідач не вчиняла жодних реальних лій направлених на повернення позики, зокрема намагалася повернути борг в повному обсязі. Позивач фізично не могла відмовитися отримати кошти від відповідача, оскільки Відповідач їх не передавала позивачу. Як вбачається з наданих відповідачем листів-звернень від 17.08.2019 та від 24.06.2019. Відповідач лише вела переписку щодо можливих способів повернення коштів. Разом з тим. на подібні усні звернення відповідача позивач усно, а на лист від 24.06.2019. письмово повідомляла відповідача про те, що остання може сплатити борг готівкою в будь-який визначений нею день, або грошовим переказом через Укрпошту. При цьому, позивач стверджує, що не повідомляла своїх представників про свої рахунки відкриті в банківських установах, і представнику позивача не були відомі такі рахунки, що свідчить про те. що відповідач самостійно відшукала спосіб повернення боргу. Що стосується посилань Відповідача на те, що позивач відмовилась підписувати надіслану 09.01.2019 на електронну адресу адвоката Батури П.О. мирову угоду у справі №357/5634/18, та неузгодження сторонами умов мирової угоди не може свідчити про відмову кредитора прийняти належне виконання запропоноване боржником. Щодо посилання відповідача на сплив строку позовної давності до вимог про стягнення 3% річних, то такі доводи відповідача не ґрунтуються на нормах матеріального права та є безпідставними виходячи з наступного. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. З огляду на викладене. Позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду.

11.01.2021 року ухвалою суду у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , про скасування заходів забезпечення позову, відмовлено.

04.02.2021 року судом зупинено провадження у справі на підставі п. 15.12 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (запит Київського апеляційного суду від 02.02.2021 року про невідкладне направлення (витребування) цивільної справи №357/6015/19, у зв`язку надходженням апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.01.2021 року про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення трьох відсотків річних).

12.05.2021 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.01.2021 року залишено без змін та 29.06.2021 року справу передано до провадження для продовження розгляду.

30.06.2021 року судом поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 27.07.2021 року.

27.07.2021 року судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю у іншій справі та задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням останньої на лікуванні.

15.09.2021 року судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи за необґрунтованістю.

Представник позивача, адвокат Батура Павло Олександрович у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити та пояснив, що 19.06.2012 року між сторонами був укладений договір позики та згідно п. 1 договору відповідач прийняла у власність від позивача 1 200 000,00 грн., терміном на п`ять років, до 19.06.2017, без нарахування процентів. Також, 04.04.2014 між сторонами був укладений ще один Договір позики грошових коштів та згідно п.1 Договору позивач передала у власність відповідача грошові кошти у сумі 981 750,00 грн., у строк до 04.04.2016. Відповідно, три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на користь позивача за Договором позики від 19.06.2012 складає 8 753,42 доларів США (150000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 710 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 по 30.05.2019) х 3 % (річних) : 365 днів). Також, за Договором позики грошових коштів від 04.04.2014, три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на її користь складає 7650,00 доларів США (85000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 1095 днів (кількість календарних днів з 30.05.2016 по 30.05.2019, застосовуючи строк позовної давності) х 3 % (три відсотки річних): 365 днів). Таким чином, загальний розмір трьох відсотків річних за обома договорами позики, яка підлягає стягненню з відповідача становить 16403,42 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України 26,6362 грн. за долар станом на 15.09.2021 року становить 436924,78 грн.. Також, зазначив, що в добровільному порядку відповідач по першому договору позики від 19.06.2012 року сплатила 1 646 878,00 грн., а по другому договору позики від 14.04.2014 року сплатила 2 323 020,00 грн. Просив стягнути загальний розмір трьох відсотків річних за обома договорами позики в розмірі 436924,78 грн., судовий збір - 4481,38 грн., та повідомив, що докази понесення судових витрат на правову допомогу будуть подані до суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення у справі.

Представник відповідача, адвокат Фатєєв Андрій Олександрович та відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомили та доказів поважності причин неявки до суду не подали.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 19.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиною Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №1984 (Т. 1 а.с. 8). Відповідно до п.1 даного договору відповідач ОСОБА_2 , прийняла у власність від ОСОБА_1 - 1 200 000 гривень, що в еквіваленті складає 150000 доларів США, терміном на п`ять років, тобто до 19.06.2017 року, без нарахування процентів.

Також, 04.04.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики грошових коштів, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., зареєстрований в реєстрі за №1-440 (Т. 1 а.с. 9). Відповідно до п. 1, 4 даного договору позикодавець передала у власність позичальника грошові кошти у сумі 981 750,00 грн., що є еквівалентом 85 000,00 доларів США по курсу Національного Банку України, а позичальник зобов`язувалась повернути позивачу таку ж суму грошових коштів, без нарахування процентів у строк до 04.04.2016 року.

22.01.2019 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позовні вимоги у цивільній справі №357/5634/18 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 6 615 720 грн., що еквівалентно 235 000 доларів США та стягнуто судовий збір у розмірі 8 810 грн. 00 коп.

05.06.2019 року постановою Київського апеляційного суду у справі №357/5634/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості (Т. 1 а.с. 26-28) рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19.06.2012 року в розмірі 1 200 000,00 грн., за договором позики від 04.04.2014 року в розмірі 2 216 052 грн., що еквівалентно 85 000,00 дол. США, станом на 23.05.2018 року (час звернення з позовом до суду), а всього 3 416 052,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8 810,00 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 822 грн. 90 коп..

26.02.2020 року постановою Верховного суду у справі №357/5634/18 касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т.1 а.с. 91-96).

16.06.2020 року постановою Київського апеляційного суду у справі №357/5634/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року змінено, зменшено суму стягнення з 6 615 720 грн. до 6 567 897,50 грн., з яких за договором позики від 19.06.2012 - 4 192 275 грн. та за договором позики від 04.04.2014 - 2 375 622,50 грн. В решті рішення залишено без змін (Т. 1 а.с. 64-69, 97-99).

23.09.2020 року постановою Верховного суду у справі №357/5634/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року у не скасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, зупиненого ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року (Т. 1 а.с. 100-104).

Також, 12.09.2019 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/7022/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення інфляційних втрат, відмовлено.

13.01.2020 року постановою Київського апеляційного суду у справі №357/7022/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 244 936,94 грн. за період 19.06.2017 по 13.06.2019 та судові витрати у розмірі 6123,43 грн.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім цього, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Статтею 617 ЦК України визначено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідач заперечуючи позовні вимоги зазначила, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому вимоги позивача про сплату 3% річних є безпідставними, враховуючи, що позивач відмовилася прийняти належне виконання запропоноване відповідачем.

З матеріалів справи (Т. 1 а.с. 29-30, 48-49) вбачається, що 17.08.2018 року ОСОБА_2 направляла лист-звернення щодо способу повернення коштів за договором позики від 19.06.2012 року та договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року, даний лист було вручено ОСОБА_1 - 03.09.2018 року, що підтверджується відстеженням поштового відправлення (а.с. 31, 50).

24.06.2019 року ОСОБА_2 було повторно направлено лист-звернення щодо способу повернення коштів за договором позики від 19.06.2012 року та договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року, що підтверджується листом-зверненням від 24.06.2019 року (Т. 1 а.с. 55, 56).

17.07.2019 року позивач ОСОБА_1 направила відповідачу ОСОБА_2 відповідь на лист щодо способу повернення коштів за договорами позик від 19.06.2012 року та договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року (Т. 1 а.с. 57, 58), в якій вона повідомила, що у касаційному провадженні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду перебувають касаційні скарги від 20.06.2019 року та від 05.07.2019 року на постанову Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року у справі №357/5634/18-ц за позовом про стягнення боргу по зазначеним договорам позик від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року. Відповідно у зв`язку з відкриттям касаційного провадження у вказаній справі виконання боргових зобов`язань за зазначеними договорами позик у повному обсязі неможливо до визначення суми боргу судом. Після визначення суми боргу судом буде вона готова отримати кошти в рахунок виконання боргових зобов`язань у той же спосіб, у який надавались позики, тобто готівкою, оскільки не бажає нести додаткові витрати на комісію банку за зарахування та зняття коштів.

Однак, зазначені доводи відповідача з приводу того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вона мала намір погасити борги, про що направляла позивачу листи відповідно 17.08.2018 та 24.06.2019, а позивач ОСОБА_1 листи проігнорувала, не можуть бути прийняті судом, оскільки вони носять формальний характер, адже, позов до суду про стягнення боргу за договорами позик від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року позивач пред`явила 23 травня 2018 року, 22.01.2019 року Білоцерківський міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у справі та 23.09.2020 Верховним судом ухвалено остаточне рішення у справі у цивільній справі №357/5634/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яким, зокрема, поновлено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року і лише у вересні 2020 року відповідач у добровільному порядку по першому договору позики від 19.06.2012 року сплатила 1 646 878,00 грн., а по другому договору позики від 14.04.2014 року сплатила 2 323 020,00 грн., що підтверджується матеріалами справи та визнається позивачем (Т. 1 а.с. 88, 89).

Крім того, при встановленні судом факту, що боргові зобов`язання не виконані, наявність листів - наміру щодо погашення боргу, але його не погашення, правового значення для вирішення даного спору на підставі ст. 625 ЦК України, не мають за наявності не виконаних грошових зобов`язань. З часу, коли строк погашення боргу сплив 19.06.2017 року та 05.04.2016 року і до розгляду уже даної справи, позов до суду про стягнення 3 відсотків річних пред`явлений 31.05.2019 року, борг в повному обсязі не погашений.

Тому, враховуючи, що відповідач порушила грошове зобов`язання щодо повернення позики розмір якої, визначений договорами позик від 19.06.2012 року та від 14.04.2016 року, у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення, зокрема у вигляді стягнення трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Так, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на її користь за договором позики від 19.06.2012 року за період з 20.06.2017 року по 30.05.2019 року в розмірі 8753,42 доларів США та за договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року за період з 30.05.2016 року по 30.05.2019 року в розмірі 8041,23 доларів США, загальний розмір трьох відсотків річних за обома договорами позики - 16794,65 доларів США, однак, при вирішенні даного питання суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

При цьому дана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Також, статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.,ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України та закон передбачає обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак, закон не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин, оскільки частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для нарахування 3% річних, саме в іноземній валюті та за курсом долара США станом на час складання позову - 30.05.2019 року, який по відношенню до гривні встановлений Національним банком України на рівні 26,6834 грн. відповідно сума еквівалентна 16794,65 доларам США станом на 30.05.2019 становить 448138,36 грн.

Так, позивач просить стягнути 3 % річних саме за прострочення виконання зобов`язання за договорами позики, а не за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року, яке набрало законної сили 23.09.2020 року та яким стягнуто заборгованість за договорами позики станом на 22.01.2019 року, в сумі - 6 567 897,50 грн., з яких за договором позики від 19.06.2012 - 4 192 275 грн. та за договором позики від 04.04.2014 - 2 375 622,50 грн.., однак, суд вважає за можливе рахувати суму заборгованості саме станом на 20.06.2017 року (строк погашення боргу за договором позики від 19.06.2012 року) та станом на 05.04.2016 року (строк погашення боргу за договором позики від 04.04.2014 року). А у разі невиконання відповідачем рішення суду, позивач має право ставити вимоги про стягнення інфляційного відшкодування та 3 % річних від суми, визначеної даним рішенням, тобто від 4 192 275 грн. та від 2 375 622,50 грн., а не від 1 200 000 грн. чи 981 750,00 грн..

Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України чи у валюті 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Також суд враховує, що нарахування трьох відсотків річних за ч.2 ст.625 ЦК України не є умовою договору, якою б самі сторони визначили валюту нарахування таких відсотків, що підстави для нарахування даних відсотків виникли після прострочення грошового зобов`язання, тобто після кінцевої дати повернення боргу за умовами договору.

Тому, суд вважає можливим стягнути такі відсотки з відповідача в національній валюті, а не в валюті кредитування, що не буде порушенням вимог закону, не буде відступленням від висновків Верховного Суду з цього приводу.

Кількість днів прострочення по договору позики від 19.06.2012 року за період з 20.06.2017 р. по 30.05.2019 року складає 710 днів, а отже, розмір трьох відсотків річних за вказаний період становить 70027,40 грн., з розрахунку 1 200 000,00 грн. х 3% х 710 : 365, де 365 кількість днів на рік, 710 - кількість днів прострочення виконання.

Кількість днів прострочення по договору позики від 04.04.2014 року за період з 05.04.2016 року по 30.05.2019 року складає 1151 день, а отже, розмір трьох відсотків річних за вказаний період становить 92876,24 грн., з розрахунку 981 750,00 грн. х 3% х 1151 : 365, де 365 кількість днів на рік, 1151 - кількість днів прострочення виконання.

Заперечуючи проти позову в частині стягнення трьох відсотків річних за договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року в розмірі 7651,81 доларів США, обрахованих за період з 05.04.2016 по 05.04.2019, відповідач вказує на сплив строку позовної давності, яка як вважає відповідач, сплила через три роки після строку виконання основного зобов`язання, тобто з дня прострочення 05.04.2016 по 05.04.2019.

Однак, доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності суд враховує частково з наступних підстав.

Так, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, про стягнення з відповідача 3% річних за договором від 04.04.2014 року з урахуванням строку позовної давності, а саме враховуючи період з 30.05.2016 по 30.05.2019 ( кількість днів прострочення - 1095), та просив стягнути суму у розмірі 7650 доларів США.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК на суму основного боргу за договором позики від 04.04.2014 року, який відповідачем не сплачено у визначений договором строк, заявлено у межах строку позовної давності, тому, доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу є помилковими, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК .

Разом з тим, враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних за договором позики від 04.04.2014 року за період з 30.05.2016 року по 30.05.2019 року (кількість днів прострочення - 1095), що становить 88358,00 грн., з розрахунку 981 750,00 грн. х 3% х 1095 : 365, де 365 кількість днів на рік, 1095 - кількість днів прострочення виконання.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в загальній сумі 158385,40 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 1732,44 грн.

Керуючись ст. 11, 509, 526, 611, 625 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ), про стягнення трьох відсотків річних, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 158385,40 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч триста вісімдесят п`ять гривень 40 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у розмірі 1732,44 грн. ( одна тисяча сімсот тридцять дві гривні 44 копійки).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.09.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко