Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу Чаруковського Романа Володимировича, подану в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Соколова О.М., у цивільній справі №757/35280/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку. Зазначила, що з 08 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала на посаді старшого електромеханіка дільниці І групи у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». При звільненні їй не було виплачено заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку загальною сумою 27 291,66 грн. На момент подачі позову вказана заборгованість не виплачена. З урахуванням викладеного, просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу в розмірі 27 291,66 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18 липня 2017 року по 19 липня 2018 року в розмірі 98 256,91 грн., та донарахувати середній заробіток по день фактичного розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 27 291,66 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 68 168,32 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 1 409,60 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням Чаруковський Р.В., який діє в інтересах АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також не передача з непідконтрольної території первинних документів.

Звертає увагу на те, що позивачці було нараховано заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 2 179,86 грн., яку ОСОБА_1 отримала відповідно до касового ордеру №1242 від 04.09.2017 року. Через відсутність первинних документів, що зумовлено вище вказаними форс-мажорними обставинами, нарахування заробітної плати з другої половини березня по липень 2017 року не здійснювалося, а тому заборгованість по заробітній платі перед позивачкою за вказаний період відсутня. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції стягнув заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 1 931,02 грн. з урахуванням виплаченої за березень 2017 року заробітної плати в розмірі лише 2 170,00 грн., в той час як виплачено було 2 179,86 грн., в зв`язку з чим сума стягнення заборгованості за вказаний місяць помилково завищена на 9,86 грн.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано врахував надані позивачкою розрахунки заробітної плати, оскільки такі розрахунки та табелі обліку робочого часу виготовлені на непідконтрольній українській владі території. З урахуванням викладеного, вважає, що суд безпідставно задовольнив позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 27 291,66 грн., яка не підтверджена належними доказами. Як наслідок, відсутність нарахування заробітної плати не дає підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано судову практику, що склалася при розгляд аналогічних спорів (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23.03.2016 року у справі № № 6-364цс16, 6-365цс16, від 11.05.2016 року у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, постанови Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 243/2071/18, від 24.10.2019 року у справі № 266/4637/18, від 07.02.2020 року у справі № 236/396/18).

Також не погоджується з розміром судового збору, стягнутого з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їх структуру.

Наказом № 1/ОС від 07.07.2016 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду старшого електромеханіка дільниці І групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

17.07.2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату на підставі наказу від 10.07.2017 року № 10061/ДН-ос.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнув на її користь з АТ «Українська залізниця» заборгованість із заробітної плати у розмірі 27 291,66 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 68 168,32 грн.

При цьому, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавець в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачці заборгованість по заробітній платі з березня 2017 року по 17.07.2017 року, а тому, в зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачці при звільненні, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку. При цьому, суд вважав, що наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Задовольняючи частково вимоги про стягнення середнього заробітку, суд виходив із розрахунку середньоденної заробітної плати, наданого відповідачем, згідно якого розмір середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивачки, становить 269,44 грн., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 68 168,32 грн.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі.

Частиною 4 статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок, тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Проте, в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості ОСОБА_1 та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що в день звільнення їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, а тому в зв`язку із затримкою виплати заробітної плати роботодавець зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог посилалася на розрахунки заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року (а.с. 15-19).

В той же час, надані ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог розрахунки заробітної плати не є належними доказами наявності заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед позивачкою, оскільки вони не містять штампу підприємства, дату, вихідний номер довідки, підпис керівника та/або головного бухгалтера.

А відтак, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні належні докази, які могли б підтвердити розмір заробітної плати ОСОБА_1 за спірний період.

Крім того, з довідки про доходи від 22 жовтня 2018 року № 488/2, виданої структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» вбачається, що ОСОБА_1 за березень 2017 року було нараховано 2 741,33 грн., до видачі - 2 179,86 грн. За період з квітня по липень 2017 року ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалась (а.с. 68).

Вказана довідка містить підпис начальника фінансово-економічного відділу Подлузського В.О. та заступника начальника фінансово-економічного відділу Зікєєвої С.С., скріплена печаткою підприємства, а тому є належним доказом у справі.

Слід відмітити, що будь-яких вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_1 не заявляла.

Згідно видаткового касового ордеру № 1242 від 04 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року (а.с. 69).

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Сам по собі факт звільнення ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №761/12893/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 48-64).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись, ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 (провадження №61-7583св19) вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі №6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі №6-383цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк.

У п.7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця», Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі, до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Отже, встановлено, що у трудових правовідносинах, які склалися між ОСОБА_1 та відповідачем АТ «Українська залізниця» з 20 березня 2017 року, виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин, було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі №233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі №369/28/19, 02 квітня 2020 року у справі №610/2068/19, від 29 квітня 2020 року у справі №323/3736/18, від 18 січня 2021 року у справі № 757/47699/19.

Відтак, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов`язків, передбачених ст.ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини АТ «Українська залізниця», а було викликано обставинами непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки він є належним доказом, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати.

При цьому, позивачкою не надано суду належних доказів, які підтверджують розмір заборгованості по заробітній платі, який заявлений нею до стягнення, а відтак, підстав для задоволення позову колегія суддів не вбачає.

Таким чином, рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в повному обсязі.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чаруковського Романа Володимировича, подану в інтересах регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді