Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 474/680/18

провадження № 61-2721св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Виробничо-комерційне підприємство «Каро»,

третя особа - Врадіївська районна державна адміністрація Миколаївської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року у складі судді Сокола Ф. Г. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 січня 2021 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «Каро» (далі - ПП «ВКП «Каро»), третя особа - Врадіївська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 належать земельні ділянки площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280, які розташовані в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

На початку 2017 року йому стало відомо про те, що при виготовленні державного акта було допущено технічну помилку щодо зазначення кадастрових номерів та площ земельних ділянок.

28 квітня 2017 року під час визначення меж земельної ділянки він дізнався про існування договору оренди земельної ділянки від 30 жовтня 2015 року, нібито укладеного між ним та ПП «ВКФ «Каро», який 13 квітня 2017 року зареєстровано реєстраційною службою Первомайської міської ради Миколаївської області.

Посилався на те, що звернувся до Центру надання адміністративних послуг за інформаційною довідкою з метою з`ясування питання про наявність договору оренди земельної ділянки та його реєстрацію. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав він дізнався, що державний реєстратор виконавчого комітету Первомайської міської ради Потеряйко О. О. 13 квітня 2017 року зареєструвала за ним право власності та право оренди на земельну ділянку площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

Заперечує укладення ним будь-яких договорів оренди з ПП «ВКП «Каро».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним укладений між ним та ПП «ВКП «Каро» 30 жовтня 2015 року договір оренди земельної ділянки, площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем, який не заявляв про призначення відповідної експертизи, обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки ОСОБА_1 за умови доведення відсутності факту укладення оспорюваного договору оренди землі не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому майном та скасування державної реєстрації.

При цьому районний суд зазначив, що ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимог про повернення такої ділянки.

Суд послався на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивованим, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому суд апеляційної інстанції також послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Апеляційний суд зазначив, що посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом його права на судовий захист є необґрунтованим, оскільки право заявника на звернення до суду в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, зокрема і обрання представника його інтересів в суді судом не обмежене. Відмова у позові із зазначених вище підстав не позбавляє права позивача звернутися до суду з позовом для вирішення спору про захист права, у спосіб, який є ефективним, що вірно роз`яснив суд першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав жодного обґрунтування його доводам щодо упередженого ставлення суду першої інстанції відносно його клопотань.

Крім того, апеляційний суд не надав оцінки діям суду першої інстанції щодо не витребування з Державного реєстру речових прав сканкопій договору з його невід`ємними частинами та матеріалів реєстраційної справи.

Вважає посилання судів попередніх інстанцій на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) неправильними, оскільки ним подано достатньо доказів, які підтверджують недійсність оспорювано договору.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 474/556/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 від 22 жовтня 2003 року, виданого на підставі Врадіївської районної державної адміністрації № 136-р від 19 березня 2003 року, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 4,50 га у межах згідно з планом, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У плані меж земельної ділянки в державному акті серії МК № 075390 визначено, що ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки площею 3,66 га, з кадастровим номером :01:000:0250, та земельної ділянки площею 1,06 га, з кадастровим номером :01:000:0280.

У листі Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 62/141-17 від 09 жовтня 2017 року зазначено, що записи в державному акті серії МК № 075390 на ім`я ОСОБА_1 збігаються з записами в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю громадян, при чому вказаний державний акт містить помилки щодо зазначення площ земельних ділянок зазначених в розпорядженні Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 136-р від 19 березня 2003 року та в державному акті помилково роздруковано план меж земельних ділянок належних ОСОБА_2 .

До зазначеного листа додано кадастровий план згідно з якого ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,96 га, розташована в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області.

У Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22 травня 2017 року зазначено, що 13 квітня 2017 року на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390, виданого 22 жовтня 2003 року, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34828870 від 19 квітня 2017 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279, та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34828521 від 19 квітня 2017 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249.

В матеріалах справи наявний оригінал типового договору оренди землі укладений 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ПП «ВКП «Каро», в якому наявні підписи у графах «орендодавець» та «орендар». Предметом договору є земельна ділянка площею 0,96 га, яка знаходиться в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області. Договір укладено на 15 років. Водночас вказаний договір не містить інших даних щодо земельної ділянки.

На підтвердження права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку до договору оренди землі приєднана копія державного акта серії МК № 075390 та копія кадастрового плану земельних ділянок переданих у приватну власність позивача, при чому з даних копій вбачається, що відповідно до плану меж земельної ділянки визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249 та земельної ділянки площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

До договору оренди землі також долучено оригінали акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 30 жовтня 2015 року та акт приймання-передачі земельної ділянки від 30 жовтня 2015 року, в яких наявні підписи.

Зазначений договір зареєстровано 13 квітня 2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області Потерайко О. О., рішення із індексним номером 34828870 від 19 квітня 2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22 травня 2017 року.

Суди зазначили, що у цій справі експертиза не призначалася.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення по суті є правильними щодо результату вирішення справи, проте необхідно змінити їхні мотиви.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір.

Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до частини першої якої істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

У статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279 від 30 жовтня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій ухвалили правильні по суті судові рішення, проте, дійшли передчасних висновків про неправильно обраний позивачем спосіб захисту.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, у змагальному процесі позивач повинен довести вимоги, на які він посилається, а суд повинен забезпечити змагальність сторін процесу.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаючись на те, що він цей договір не підписував, умови їх не погоджував.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили, що наявний у матеріалах справи оригінал оскаржуваного договору оренди землі підписаний не позивачем, а іншою особою.

Зокрема, позивачем не надано суду висновку судово-почеркознавчої експертизи, який би підтверджував заявлені ним позовні вимоги.

При цьому, ОСОБА_1 не заявляв клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи оспорюваного договору оренди землі, що є його правом реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків.

Отже, суд, у зв`язку з відсутністю необхідних експертних знань, був позбавлений можливості надати правильну оцінку на предмет належності ОСОБА_1 наявним в оспорюваному договорі підписам.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою факт недоведеності позовних вимог та, мотивуючи судові рішення неналежним способом захисту з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), дійшли передчасних висновків, оскільки у наведеній справі була проведена відповідна судова експертиза.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права колегія суддів відхиляє, оскільки під час касаційного перегляду даної справи такі твердження не підтвердилися.

Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті є правильними.

Посилання ОСОБА_1 на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 474/556/17 (провадження № 61-48558св18) колегія суддів відхиляє, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від попередніх правових висновків Верховного Суду щодо можливості визнання неукладених правочинів недійсними.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення питання не спростовують, на їх законність не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 січня 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

У решті рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 січня 2021 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк