Справа №721/838/21
Провадження №2/721/197/2021
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

Суддя Путильського районного суду Чернівецької області Стефанко У.Д., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до Путильського районного суду Чернівецької області з позовом про розірвання шлюбу з іноземцем ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно дост.187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач є громадянином Турецької республіки.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Як вбачається зі змісту позовної заяви подружжя не має спільного проживання в Україні.

Згідно з ч. 2 і 3ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України.

Приписами ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Загальні правила підсудності цивільних справ судами України визначаються стосовно іноземців так само, як і стосовно громадян України. Відповідно до ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Тобто, при визначенні підсудності цивільних справ за участю іноземної особи може мати місце загальна територіальна підсудність, альтернативна, виключна та договірна підсудність.

Статтею 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 28ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спільних дітей у сторін немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених ст. 77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується). Такої угоди для визначення підсудності до матеріалів позову не надано.

Позивачка у позові вказала останнє відоме місця проживання відповідача - АДРЕСА_1 , але не долучила до матеріалів справи жодних підтверджуючих документів щодо проживання відповідача за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 18 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземця здійснюється відповідно до законодавства про правовий статус іноземця.

Відповідно до ч. 1ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" іноземці, які отримали посвідку на тимчасове або постійне проживання, зобов`язані протягом 30 календарних днів з дня видачі такого документа зареєструвати своє місце проживання в Україні.

Інформація про адресу реєстрації місця проживання вноситься: для громадян України - у паспорт, а для іноземців - у тимчасове посвідчення громадянина України, посвідку на постійне/тимчасове проживання.

Позивачем не надано посилання на докази, що відповідач, як громадянин Турецької Республіки, мав тимчасову реєстрацію в Україні.

За таких обставин, відсутність вказаних вище даних унеможливлює зробити висновок про підсудність позовної заяви.

Крім того, позивачем у позові зазначено про те, що відповідач в 2019 році виїхав до Туреччини, про місце перебування останнього на час звернення до суду позивачці не відомо.

Ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

За правилом ст. 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Відповідно до статті 3 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованої Законом України № 2605-ІІІ від 05.07.2001 року прохання про здійснення правової допомоги та додатки до нього складаються мовою запитуючої Договірної Сторони, до них також додаються завірені копії перекладу на мову другої Договірної Сторони або на англійську мову.

Згідно з п. 1.7. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27.06.2008 № 1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 р. за № 573/15264 (далі Інструкція), суди України з питань надання міжнародної правової допомоги в цивільних справах взаємодіють з іноземними компетентними органами через міжрегіональні управління та Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 2.1., 2.1.1. Інструкції, у разі, якщо при розгляді цивільної справи в суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном.

Доручення складається судом України, який розглядає цивільну справу, і повинно містити інформацію та документи, передбачені міжнародним договором України. Доручення адресується компетентному суду запитуваної держави.

Згідно з п. 2.3. Інструкції доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України.

Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України.

Переклад здійснюється фахівцем, запрошеним до відповідного суду України згідно зі ст. 75 ЦПК України або засвідчується уповноваженим перекладачем, або нотаріально.

Виходячи з цього, для вручення відповідачеві копії позовної заяви з додатками на території його проживання в Турецькій Республіці, необхідно подати до суду офіційний переклад на турецьку мову копії позовної заяви разом з доданими документами, та засвідчити нотаріально.

Таким чином, суддя вважає за необхідне звернути увагу позивача на необхідність зазначення в позовній заяві підстав звернення саме до Путильського районного суду Чернівецької області з позовом про розірвання шлюбу з іноземним елементом, та за наявності підстав, передбачених ст.ст. 27, 28 ЦПК України, надати докази на їх підтвердження.

Зазначені недоліки перешкоджають вирішенню питання про відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що зазначена позовна заява подана з порушенням ст. ст. 175, 177 ЦПК України, а тому її слід залишити без руху, а позивачу надати строк, протягом якого потрібно усунути вказані недоліки та подати заяву із врахуванням зазначених в ухвалі недоліків.

Керуючись ст.ст. 175-177, 185, 258, 260 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху.

Копію ухвали направити позивачу і повідомити про необхідність виправити зазначені недоліки заяви.

Для усунення недоліків надати строк 5 (п`ять) днів з дня отримання позивачем ухвали про залишення заяви без руху.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк заяву вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Суддя: У.Д. Стефанко