ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1054/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача Цимбалюка С.В. ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Укрінтербуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Укрінтербуд» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «БК «Укрінтербуд») про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 18 лютого 2020 року згідно наказу від 18.02.2020 року був звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) з посади начальника тендерного відділу ТОВ «БК «Укрінтербуд».

Посилаючись на те, що на день звільнення за відповідачем рахувалась заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 50 204,77 грн., яка була виплачена лише 22.09.2020 року, та вихідної допомоги у розмірі 16 905 грн., позивач просив суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 57 071,86 грн. В подальшому позивачем змінено предмет позову та у відповідності до даних уточнень, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 166,86 грн. та вихідну допомогу у розмірі 16 905 грн.

Ухвалою від 06.11.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання.

В липні 2021 року представником відповідача подано відзив на позов у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з 23.07.2018 року позивач будучи керівником підприємства наніс останньому значної шкоди, що підтверджується доданими до відзиву судовими рішеннями, а також вказав на неправильний розрахунок середнього заробітку у відповідності до порядку її обчислення.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, надав пояснення, які співвідносяться з викладеними у відзиві підставами та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 23.07.2018 року працюючи на посаді керівника підприємства за сумісництвом, а з 28.05.2019 року його за наказом №28/05/2019-п переміщено на посаду начальника тендерного відділу за сумісництвом.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Наказом ТОВ «БК «Укрінтербуд» №УК00-0000001 від 18.02.2020 року звільнено начальника тендерного відділу ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Саме така норма трудового законодавства зазначена як підстава звільнення і в трудовій книжці позивача.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначав, що хоча позивач і звільнений з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, роботодавець не погоджується з таким формулюванням причин звільнення та вважає, що зазначення цього пункту було опискою.

При цьому, за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Так, відповідно до Довідки про нараховану заробітну плату з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України станом на день звільнення відповідачем нараховано та не виплачено ОСОБА_1 заробітну плату при звільненні в сумі 50 204,77 грн.

Повна виплата заборгованості по заробітній платі була здійснена позивачу 22.09.2020 року, про що не заперечує Відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ТОВ «БК «Укрінтербуд» про середню заробітну плату від 09.07.2021 року, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становить 190,32 грн. та обрахована вона виходячи з кількості відпрацьованих днів у сумі за грудень 2019 року - 31 робочий день та у січні 2020 року - 31 робочий день. Однак, суд не бере до уваги вказаний у довідці період, оскільки відпрацьовані позивачем робочі дні у грудні 2019 року та січні 2020 року не підтверджені належним чином (бухгалтерська звітність, табелі виходу на роботу), тому для розрахунку середньоденної заробітної плати суд застосовує затверджений Кабінетом міністрів України календар робочих днів у 2019 та 2020 році, за яким у грудні 2019 року - 21 робочий день та у січні 2020 також 21 робочий день.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, складає 280,95 грн. (11 800 грн. (7 000 + 4 800) / 42 днів).

Період затримки розрахунку становить 147 днів - з 19.02.2020 р. по 21.09.2020 р. (день виплати відповідачем заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 ).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. (пункт 8 розділу VI Порядку).

Таким чином, розмір середнього заробітку в зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні складає 41 299,65 грн. = (280,95 грн. х 147 днів), однак у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 166,86 грн., а суд розглядає спір виключно в межах заявлених позовних вимог, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню у заявленій сумі 40 166,86 грн.

При цьому, суд не бере до уваги надані у відзиві пояснення представника відповідача відносно протиправної поведінки позивача на посаді керівника підприємства та наслідком чого завдано підприємству значної шкоди, оскільки жодних доказів понесення таких витрат внаслідок протиправних дій позивача до матеріалів справи не додано, вироком суду вони не підтверджені, а відтак ґрунтуються лише на припущеннях та не можуть бути покладені в основу судового рішення.

А відповідно до чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Окрім того, статтею 38 КЗпП України врегульовано питання розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За змістом цієї правової норми працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Це означає, що при незгоді працедавця звільнити працівника із зазначених останнім підстав працедавець може відмовити працівнику у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не визначалися.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач звільнив з роботи ОСОБА_1 за його заявою саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені у наказі про звільнення, обставини викладені представником відповідача про те, що, на думку працедавця, товариством не було допущено фактів невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору і що ТОВ «БК «Укрінтербуд» вважає підставою звільнення згідно з даним наказом іншу підставу, не мають правового значення і не тягнуть за собою інших правових наслідків, крім тих, що встановлені законодавством при звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У даній справі питання про законність чи незаконність наказу ТОВ «БК «Укрінтербуд» від 18 лютого 2020 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи, не є предметом спору, так як цей наказ сторонами в установленому законом порядку не оскаржується, а тому обставини, пов`язані з наявністю чи відсутністю з боку працедавця порушень законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, у зв`язку з якими позивач подав відповідачу заяву про звільнення з роботи, не підлягають встановленню в межах розгляду даної справи.

Доконаним є той факт, що ОСОБА_1 звільнений з роботи наказом ТОВ «БК «Укрінтербуд» за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Даний наказ є чинним. А відтак мають бути застосовані передбачені законом правові наслідки розірвання трудового договору з підстав, наведених у вказаній правовій нормі, тобто не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Такі правові наслідки встановлені статтею 44 КЗпП України, згідно з якою при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Отже позивач ОСОБА_1 має право на вихідну допомогу у розмірі, не меншому, ніж його тримісячний середній заробіток. Оскільки при звільненні з роботи позивача відповідач не виплатив йому вказані кошти, вони підлягають стягненню на його користь в судовому порядку.

Обчислення середньої заробітної плати у разі виплати вихідної допомоги працівнику здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Згідно з п. 2 розділу 2 Порядку для виплати вихідної допомоги середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як встановлено вище, середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, складає 280,95 грн., а кількість робочих днів розрахована судом становить 42 робочі дні, тобто середньомісячне число робочих днів за останні два місяці роботи позивача складає 21 (42/2).

Тому, обчислений у відповідності з Порядком тримісячний середній заробіток для розрахунку вихідної допомоги ОСОБА_1 складає 17 699,85 грн. (280,95х21х3). Саме така сума коштів підлягає нарахуванню як вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, передбачена ст. 44 КЗпП України, однак, оскільки суд розглядає спір виключно в межах заявлених позовних вимог та не може вийти за вказані межі, розмір вихідної допомоги яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 16 905 грн.

Одночасно суд враховує правову позицію Верховного Суду, що зазначена у постанові від 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц, та зазначає що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу та вихідна допомога, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідна допомога зменшується на суму податків і зборів.

Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись стст. 3, 10, 11, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, стст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р.,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Укрінтербуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Укрінтербуд» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грінченка, 18; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 166,86 грн., вихідну допомогу у сумі 16 905,00 грн., а також судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.