Ухвала

14 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 638/3894/20

провадження № 61-14034 ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Котелевець А. В., Маміної О. В, від 02 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Офіса Генерального прокурора, треті особи: начальник другого наглядового відділу Генеральної прокуратури України Базуркаєв О., процесуальний прокурор прокуратури Полтавської області Мандич С. М., слідчий слідчого управління Національної поліції в Полтавській області Лиховид Р. І., слідчий територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава Папу В. В., про компенсацію моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 126 710,00 грн у зв`язку із тривалими неправомірними діями відповідача та третіх осіб та порушенням вимог КПК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Офіса Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 6 000,00 грн з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 06 липня 2021 року у справі № 638/8278/19, від 26 квітня 2021 року у справі № 754/10071/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені співробітниками прокуратури Полтавської області. 26 січня 2018 року Генеральною прокуратурою України було внесено відомості до ЄРДР № 0000165 на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 26 жовтня 2017 року щодо неправомірних, на думку заявника, дій окремих працівників прокуратури Полтавської області, у задоволенні якої відмовлено постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області від 19 березня 2018 року, яка була скасована ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня 2018 року.

Станом на 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0000165. Постановою слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 20 травня 2019 закрито кримінальне провадження № 0000165 від 26 січня 2018 року, яка була скасована ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2019 року.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскаржена процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61 -40338св18), від З0 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61 -36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15.

Таким чином, ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави про задоволення скарг ОСОБА_1 на постанови прокурора і слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень прокурора та слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає ОСОБА_1 . Скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність його дій та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Встановивши, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій органів - прокуратури, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Верховний Суд уже викладав у своїй постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 646/5261/19 висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,і суд апеляційної інстанції ухвалив постанову відповідно до таких висновків, підстав для відступлення від яких Верховний Суд не вбачає.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 06 липня 2021 року у справі № 638/8278/19, від 26 квітня 2021 року у справі № 754/10071/17, тощо, не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанцій, оскільки у цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Офіса Генерального прокурора, треті особи: начальник другого наглядового відділу Генеральної прокуратури України Базуркаєв О., процесуальний прокурор прокуратури Полтавської області Мандич С. М., слідчий слідчого управління Національної поліції в Полтавській області Лиховид Р. І., слідчий територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава Папу В. В., про компенсацію моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара