Ухвала

20 вересня 2021 року

місто Київ

справа № 264/5462/18

провадження № 61-12846ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Царьова О. С., 29 липня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року, витребувано матеріали справи № 264/5462/18 із Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Надалі, 26 серпня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року, що ухвалені у цій самій справі.

Суд врахував, що ОСОБА_1 реалізував своє право на касаційне оскарження рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14 вересня 2020 року та постанови Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року, звернувшись зі скаргою 29 липня 2021 року; у цій справі № 264/5462/18 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за його касаційною скаргою на зазначені судові рішення; звернувшись із новою касаційною скаргою, що зареєстрована 26 серпня 2021 року, передана судді Погрібному С. О. 14 вересня 2021 року та містить нові доводи й аргументи щодо оскарження згаданих рішень, ОСОБА_1 доповнив раніше подану касаційну скаргу, з якою попередньо звернувся 29 липня 2021 року.

Вирішуючи питання з приводу прийняття доповнень до касаційної скарги, Верховний Суд застосовує положення статті 398 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Доповнення до касаційної скарги подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою, з врахуванням такого.

У цій справі рішення суду апеляційної інстанції ухвалено 24 червня 2021 року, повний текст постанови складено 29 червня 2021 року, останнім днем строку на його касаційне оскарження є 29 липня 2021 року. Отримані Верховним Судом доповнення до касаційної скарги подані заявником 21 серпня 2021 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

ОСОБА_1 просить поновити строк на подання доповнень до касаційної скарги.

Обґрунтовуючи причини попуску строку на подання доповнень до касаційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою ним в інтересах ОСОБА_3 , відмовлено. Заявник зазначає, що оскільки він помилково визначив суб`єктний склад осіб, які беруть участь у справі, що мало своїм наслідком відмову у відкритті касаційного провадження, тому існує потреба у повторному зверненні до Верховного Суду із пропуском процесуального строку.

Вирішуючи зазначене процесуальне питання, Верховний Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема у тому випадку, якщо таке недотримання строків зумовлене наявністю об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали заявнику своєчасному зверненню із доповненнями на касаційну скаргу.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

У §§ 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку на подання доповнень до касаційної скарги, як то відсутність юридичної освіти та неправильність визначення суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі, не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для звернення із доповненнями у визначений процесуальним законом строк, оскільки відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно, незнання закону, відсутність юридичного досвіду, помилковість обраного варіанта процесуальної поведінки сторони тощо не зумовлюють для учасника справи настання позитивних наслідків у вигляді поновлення процесуального строку.

За наведених обставини Верховний Суд визнає наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку на подання доповнень до касаційної скарги неповажними.

Відповідно до частини другої статі 398 ЦПК України у разі доповнення чи зміни касаційної скарги особа, яка подала касаційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до касаційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Оскільки ОСОБА_1 не додано до доповнень докази на підтвердження їх надсилання іншим учасникам справи, такі доповнення не враховуються Верховним Судом.

Керуючись статтями 126, 127, 398 ЦПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на подання доповнень до касаційної скарги на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року неповажними.

Зміни та доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року не враховувати під час касаційного розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний