Провадження № 2/127/4582/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Медяної Ю.В.,

за участі секретаря судового засідання Подоляк М.В.,

позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Жукова В.П.,

відповідача ОСОБА_2 , його представників адвокатів Сарафанюка О.П., Москалюка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у сумі 25000 доларів США, що відповідно офіційного курсу НБУ на 21.11.2019 становить 604 500 грн., штраф за несвоєчасне повернення боргу у сумі 2500 доларів США, що відповідно офіційного курсу НБУ на 21.11.2019 становить 60 450 грн. та судові витрати.

В позові зазначено, що 01.07.2016 р. ОСОБА_1 передала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, що підтверджується власноручно підписаним відповідачем договором позики.

У строк встановлений договором позики відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув.

Позивач намагався врегулювати даний спір в досудовому порядку, однак відповіді на свою вимогу не отримала.

04.12.2019 року у даній справі відкрито провадження.

13.02.2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ним визнається лише та обставина, що 01.07.2016 року між сторонами було укладено вказаний договір позики. За даним договором відповідач отримав лише 10000 доларів США. Залишок у розмірі 15000 доларів позивачем не передавався, а тому й не отримувався відповідачем. Також відповідач вважає за потрібне повідомити наступні обставини: позивач ОСОБА_1 , її донька, ОСОБА_3 та сестра відповідача ОСОБА_4 є співвласниками ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС», з відповідними розмірами часток у статутних капіталах 35%, 35% та 30%. Відповідач ОСОБА_2 є представником ОСОБА_4 у всіх господарських відносинах у вищевказаних товариствах з іншими співвласниками. В 2015 році для потреб зазначених товариств в порядку позики від фізичної особи отримано грошові кошти в розмірі 50000 доларів США. Влітку 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати в позику грошові кошти в розмірі 10000 доларів США. ОСОБА_1 погодилась надати зазначену сум, але з умовою, що в договорі позики буде зазначено 25000 доларів США. Таку пропозицію обґрунтувала тим, що 15000 доларів США становить вартість боргу, що покладений на ОСОБА_4 від отриманого товариствами позики в 2015 році (30% від 50000 доларів США).

Грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, отримані за договором позики, повернути позивачу у визначений договором строк. Зазначені обставини підтверджуються аудіо записом розмови відповідача ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як учасником товариств, від 03.08.2019 року, щодо визначення вартості часток у статутних капіталах. Також зазначені обставини підтверджуються аудіо записом від 31.04.2018 року зборів учасників товариств ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС» щодо питань виходу ОСОБА_4 зі складу засновників та визначення розміру вартості часток, що їй належать в порядку компенсації як учаснику ТОВ.

Обставини щодо розміру отриманих відповідачем коштів за договором позики можуть бути підтверджені показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Обставини неотримання відповідачем коштів у розмірі 15000 доларів США підтверджуються спільною розпискою, укладеною між ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , щодо вартості частки 30% у статутних капіталах ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС». В зазначеній розписці сторони погодились, що вартість частки 30% у статутних капіталах становить 150000 доларів США, а Рильському до виплати належать грошові кошти з врахуванням наявного за ним боргу в 15000 доларів США, за отриманою товариствами позикою в 2015 році на суму 50000 доларів США.

Крім цього, відповідачем до відзиву було додано заяву про застосування строків позовної давності, щодо вимог, заявлених до 22 листопада 2016 року, оскільки позовна заява подана до суду 22.11.2019 року, а позивач зобов`язався сплачувати по 1000 доларів США щомісячно. Крім того, вказує, що позовна давність вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафу), згідно ст. 258 ЦК України, становить 1 рік.

27.02.2021 до суду надійшла відповідь на відзив у якій представник позивача зазначає, що позивач категорично не згоден із доводами викладеними відповідачем щодо спірних правовідносин і вказує, що позивач не заперечує ті обставини, що починаючи з 2018 року відповідач вів з нею перемовини про його бажання вийти зі складу учасників ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС» його довірителя ОСОБА_4 , яка є учасником даних товариств. Відповідач пропонував купити частки у статутному капіталі даних товариств, іншим учасникам, у тому числі і позивачу. Надані відповідачем до відзиву докази (розписки, чорнові записи, диск із записами) підтверджують сам факт перемовин про ціну часток, які проводив відповідач. Вказані записи є підтвердженнями факту проведення переговорів, а не укладення договорів купівлі-продажу чи інших правочинів. Під час цих переговорів ставилось питання про зарахування боргу відповідача до вартості часток у разі укладення договору купівлі-продажу.

Щодо не визнання відповідачем факту отримання усієї суми вказаної в договорі позики, то позивач вказує, що відповідачем не було надано жодного доказу що міг би підтвердити це твердження. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім цього, не було надано жодного доказу про те, що позика у сумі 25000 доларів США була повернута відповідачем позивачу.

Крім цього, позивач заперечує проти доказів, наданих відповідачем, а саме компакт-дисків з записами розмов між нею, відповідачем та іншими учасниками товариств та просить визнати їх недопустимими. На підтвердження своїх слів посилається на рішення Конституційного суду України у справі №12-рп/11.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, просила долучити до матеріалів справи оригінал договору позики від 01.07.2016.

Відповідач та його представники заперечували проти вимог позовної заяви в повному обсязі, просили суд відмовити в її задоволенні, з підстав, зазначених у відзиві та застосувати строк позовної давності, відповідно до поданої заяви.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні надав наступні покази. Він дійсно товаришував з ОСОБА_9 . В 2012 році ОСОБА_9 звернувся до нього з проханням позичити гроші для товариств. Позику було оформлено розпискою на 50000 доларів США, строком на 3 роки. Гроші позичались ОСОБА_9 як фізичній особі. Після смерті ОСОБА_9 , позивач повернула йому усю суму боргу, протягом місяця після продажу автомобіля чоловіка. Коли він отримав борг, то повернув оригінал розписки. Свідок був присутній на зборах учасників товариства на правах друга ОСОБА_9 , на які його запросила позивач, порядком денним яких був поділ підприємств.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні надав такі покази. Він працював директором ТОВ «ВІК» після смерті ОСОБА_9 , з лютого 2016 року. Коли він прийшов на роботу в 2016 році у ТОВ «ВІК» був борг 50000 доларів, позичальник ОСОБА_8 . Для того, щоб розрахуватись з позичальником ОСОБА_8 , продали автомобіль ОСОБА_9 . Борг був розподілений таким чином: 35000 доларів США борг ОСОБА_1 , 15000 доларів США борг ОСОБА_2 . ОСОБА_1 дійсно позичала 10000 доларів США відповідачу ОСОБА_2 8000 доларів США боргу було повернуто наступним чином: брав по 1000 дораів США з прибутку підприємства і віддавав позивачу.

Свідок ОСОБА_5 , який є товаришем ОСОБА_2 в судовому засіданні надав наступні покази. З 2015 р. він працював комерційним директором у ТОВ «ВІК». ОСОБА_9 позичав у ОСОБА_8 50000 доларів США на потреби підприємства. Повернули ці кошти позивач та її донька після продажу автомобіля ОСОБА_9 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 10000 доларів США. З доходів (дивідендів) відповідач віддав борг у сумі 8000 доларів США. 30.09.2016 року свідка було звільнено з підприємства. На запитання скільки з липня 2016 року по 30.09.2016 року було видано дивідендів ОСОБА_2 8000 доларів США, чи менше, свідок відповідь суду не надав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Заслухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01.07.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 25 000 доларів США. Відповідно до п. 1 Договору, відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у строк до 25 липня 2018 року. При цьому повернення вказаних коштів повинно відбуватись кожен місяць частинами (не менше ніж 1000 доларів США на місяць або у гривнях, не менше грошової суми яка на день повернення має бути еквівалентна 1 000 доларів США за комерційним курсом, встановленим АТ «Райффайзенбанк Аваль»), починаючи з 25 липня 2016 року.

В пункті 4 Договору зазначено, що у разі неповернення коштів у встановлений строк, застосовується штрафу у розмірі 10% від суми своєчасно не виконаного зобов`язання. (а.с. 6)

27.06.2019 позивач звернулася до відповідача з вимогою в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги повернути суму боргу у повному обсязі.(а.с 9) Дана вимога відповідачем була проігнорована.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Твердження відповідача а також покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 насправді позичав лише 10000 доларів США, а також твердження відповідача про те, що він фактично отримав лише вказані 10000 доларів США замість 25000 доларів США, суд вважає непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У договорі позики від 21.07.2016 року, а саме, у п.2 вказано наступне: «Зазначена вище сума грошей отримана «ПОЗИЧАЛЬНИКОМ» від «ПОЗИКОДАВЦЯ» повністю до оформлення та підписання цього договору. Підпис «ПОЗИЧАЛЬНИКА» на договорі свідчить про те, що ним отримані вищезазначені кошти в повному обсязі.»

Даний договір було власноруч підписано ОСОБА_2 , не було оспорено на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця ОСОБА_1 або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Посилання відповідача на те, що він фактично не отримав грошові кошти у розмірі 15000 доларів США, на підтвердження чого суду надано пропозиції ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , оформлені письмово, у яких сторони погодились що вартість 30% частки становить 150000 доларів США (а.с.40), суд сприймає критично, оскільки дана розписка просто підтверджує факт перемовин про ціну часток, які проводили відповідач та ОСОБА_3 , яка не є учасником справи, а не укладення договорів купівлі-продажу чи інших правочинів, які могли мати певні юридично значущі наслідки. Враховуючи викладене, дана розписка не може вважатися належними доказом.

Відносно твердження відповідача про те, що ним було повернуто борг в сумі 10000 доларів США шляхом неотримання відповідачем частки прибутку ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС», суд сприймає критично з огляду на наступне.

Відповідачем на підтвердження цього твердження в якості доказу було надано компакт-диски з записами розмов між позивачем, відповідачем та іншими учасниками товариств на зборах учасників, які були досліджені у судовому засіданні.

Позивач та її представник заперечували проти даного доказу, просили визнати його недопустимим.

Суд, дослідивши вказаний доказ, заслухавши доводи сторін, прийшов до наступного висновку.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони у праві висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Дана позиція знайшла відображення у постанові Верховного суду України від 16.06.2021 року по справі №504/4099/16-ц.

Позивачем в обґрунтування своєї позиції щодо недопустимості вищевказаного аудіо запису було надано пояснення, що вказаний аудіо запис було зроблено без попереднього дозволу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є втручанням в їх особисте, приватне спілкування, та позивачем було зроблено посилання на рішення Конституційного суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 року.

Суд відхиляє дане твердження, оскільки вказане рішення Конституційного суду України було ухвалено за інших обставин, зокрема, у відносинах, що регулюються кримінальним законодавством України та стосуються здійснення уповноваженими органами оперативно-розушукової діяльності. Зокрема, у резолютивній частині вказаного рішення зазначено наступне: «В аспекті конституційного подання щодо суб`єктів одержання доказів у кримінальній справі в результаті здійснення оперативно-розшукової діяльності положення першого речення частини третьої статті 62 Конституції України (254к/96-ВР), відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, слід розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосування заходів, передбачених Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність" (2135-12), особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.»

Крім цього, на вказаному аудіозаписі зафіксовано розмову, що не є особистою, приватною або сімейною за своїм характером, оскільки вона відбувалася на загальних зборах учасників ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС», та стосувалася діяльності вказаних товариств. Крім цього, в даному записі не було зібрано конфіденційну інформацію, оскільки Конституційний Суд України в пункті 1 резолютивної частини Рішення

від 30 жовтня 1997 року N5-зп (v005p710-97) (справа ОСОБА_11 ) зазначив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать відомості про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані).Таким чином, даний доказ суд не вважає недопустими, тобто, як такий, що було здобуто через порушення порядку, встановленого законом.

Проте, визнаючи вказаний аудіо запис допустимим доказом, суд визнає його неналежним, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На вказаному записі зафіксоване твердження відповідача, адресоване ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про те, що ним було повернуто борг в сумі 10000 доларів США шляхом неотримання відповідачем своєї частини прибутку ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС». Проте, з даного аудіо запису вбачається, що цими діями ОСОБА_2 просто збільшував величину обігових коштів у цих юридичних особах. При цьому, аудіо запис не містить доказів на підтвердження того, що частина прибутку, яка належала ОСОБА_2 передавалася вказаними юридичними особами кредитору ОСОБА_1 , тобто що фактично відбувалося погашення боргу.

Таким чином, наданий відповідачем аудіо запис не містить інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування у даній справі, а тому не може слугувати аргументом у процесі встановлення об`єктивної істини і з цієї причини не визнається судом належним доказом, та не береться до уваги.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем не було надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ним було погашено борг у розмірі 10000 доларів США та фактично не отримано грошові кошти у розмірі 15000 доларів США.

Крім цього, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог, заявлених до 22 листопада 2016 року (оскільки позовна заява подана до суду 22.11.2019 року), оскільки позивач зобов`язався сплачувати по 1000 доларів США щомісячно. Крім того, відповідач вказав, що позовна давність вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафу), згідно ст. 258 ЦК України, становить 1 рік.

Суд, дослідивши вказане клопотання, матеріали справи та пояснення сторін, дійшов висновку про задоволення вказаного клопотання з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01.07.2016 р. ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, що підтверджується власноручно підписаним відповідачем договором позики. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у строк до 25 липня 2018 року. При цьому повернення вказаних коштів повинно було відбуватись кожен місяць частинами (не менше ніж 1000 доларів США на місяць або у гривнях, не менше грошової суми яка на день повернення має бути еквівалентна 1 000 доларів США за комерційним курсом, встановленим АТ «Райффайзенбанк Аваль») починаючи з 25 липня 2016 року. У разі неповернення коштів у встановлений строк п.4 вказаного договору, передбачено застосування штрафу у розмірі 10% від суми своєчасно не виконаного зобов`язання. Позивачем борг у зазначений строк повернуто не було.

За змістом частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За таких обставин, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе за умови наявності порушеного права позивача, тобто обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до ст. 257, ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи той факт, що боржником не було вчинено жодних дій, спрямованих на виконання умов кредитного договору, зокрема не внесено жодного щомісячного платежу, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позовна заява була подана до суду 22 листопада 2019 року. Таким чином, позовні вимоги, за період до 22.11.2016 року не підлягають задоволенню, як такі, позовна давність щодо яких сплинула. В судовому засіданні було встановлено, що перший платіж у розмірі 1000 доларів США необхідно було внести відповідачу до 25 липня 2016 року. З цього випливає, що до моменту пред`явлення позову сплинула позовна давність стосовно наступних чотирьох періодичних платежів: перший потрібно було внести до 25.07.2016, другий до 25.08.2016, третій до 25.09.2016,четвертий до 25.10.2016.

Таким чином, з загальної суми заборгованості у 25000 доларів США стягненню підлягає 21000 доларів США.

Крім цього, відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність до вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафу) становить 1 рік.

Відповідно до умов договору позики, відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 25 липня 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, позовна давність стосовно стягнення неустойки (пені, штрафу), сплинула 25 липня 2019 року, тобто до моменту пред`явлення позову, а тому суд відмовляє в задоволенні даної частини позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 21 000 (двадцять одну тисячу) доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 21 листопада 2019 року становить 507 780 (п`ятсот сім тисяч сімсот вісімдесят) грн 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5077 грн. 55 коп., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 192, 193, 524, 526, 610, 612, 625, 1046, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 178, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Сягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 21 000 (двадцять одну тисячу) доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 21 листопада 2019 року становить 507 780 (п`ятсот сім тисяч сімсот вісімдесят) грн 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5077 грн. 55 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 16 вересня 2021 року.

Суддя: