Справа №610/303/21
Провадження №2/430/270/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Золкіної А.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Балаклійського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь: грошові кошти в сумі 1000 (одна тисяча) грн.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.; грошові кошти в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. за моральний збиток та витрачений час на повернення боргу.

Ухвалою від 12.03.2021 року зазначена справа за позовом ОСОБА_1 передана за підсудністю до Станично-Луганського районного суду Луганської області та надійшла до суду 07.07.2021 року.

Ухвалою суду від 12.07.2021 року цивільна справа за №610/303/21 прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

25.08.2021 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про участь у розгляді вказаної цивільної справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 26.08.2021 року вказане клопотання позивача задоволено.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що в серпні 2020 року квартиронаймач ОСОБА_2 заборгував йому 2 000 грн. за оплату комунальних послуг квартири, яку відповідач винаймав у позивача відповідно до договору найму від 22.11.2019 року. Позивач зазначає, що він оплатив вищевказану суму комунальним підприємствам за строк проживання відповідача у вказаній квартирі. 17.09.2020 року ОСОБА_2 власноруч написав розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути позивачу 2 000 грн. у жовтні 2020 року. Позивач наголосив, що саме на цих умовах між сторонами по справі було укладено договір позики. Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору та у строк, вказаний у борговій розписці, не виконав. ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 лише 1 000 грн., а повернення частини боргу, яка залишилася, попросив відтермінувати ще на місяць, тобто до листопада 2020 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути частину боргу, яка залишилася, але його вимога була проігнорована, борг до теперішнього часу повернуто не було. Таким чином, оскільки відповідач добровільно не повернув грошові кошти в розмірі та строк, що зазначені в розписці та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, тим самим порушуючи умови договору позики, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, заявлені до відповідача вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному сайті, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку:

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до копії договору найму від 22.11.2019 року, укладеному між сторонами по справі, ОСОБА_1 передав у найм ОСОБА_2 однокімнатну квартиру, яка належить ОСОБА_1 на праві власності відповідно до Свідоцтва про право власності, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 2.1. передбачено, що строк дії вказаного договору з 22.11.2019 року до 22.11.2022 року. В п. 3.1. договору зазначено, що плата за один місяць найму квартиру складає 1 000 грн. Відповідно до п. 3.3 наймач зобов`язується вчасно сплачувати наймодавцю за використані: електроенергію, воду, тепло, газ та послуги комунальних служб. Пункт 3.4 договору передбачає, що плата за винайм здійснюється щомісячно, авансом не пізніше 30 числа. Згідно з п. 4.1.1 наймач щомісячно до 30 числа вносить авансовий платіж за винайм квартири відповідно до п. 3.1. зазначеного договору, а також платежі оговорені у п. 3.4 договору.

Згідно боргової розписки від 17.09.2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 000 грн. Вказану суму боргу зобов`язується повернути протягом одного місяця, тобто не пізніше жовтня 2020 року.

Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з розписки відповідач зобов`язався у строк не пізніше жовтня 2020 року виконати взяте на себе грошове зобов`язання.

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.

Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З наданої суду копії розписки вбачається, що відповідач отримав від позивача 17.09.2020 року кошти у розмірі 2 000 гривень та зобов`язався повернути надану грошову суму протягом 1 (одного) місяця, тобто не пізніше жовтня 2020 року.

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 17.09.2020 року і дійшов висновку, що вона містить відомості щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто підтверджує факт передачі коштів. Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідачем суду не надано.

Позивач у позовній заяві визнає факт повернення йому відповідачем частини позичених у нього, згідно дослідженої судом розписки, грошових коштів в розмірі 1 000 грн. Отже, суд виходить з того, що неповернутою залишається сума в розмірі 1 000 грн. Саме таким розміром боргу обмежені підстави та предмет позову. На підставі вищевикладеного суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що відповідач чстково не виконав зобов`язань за розпискою від 17.09.2020 року, а тому є необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Розглядаючи вимоги позивача про відшкодування моральних збитків на витрачений час на повернення боргу в розмірі 1 000 грн., суд приходить до наступного:

Так, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Частина 1 ст. 611 ЦК України серед встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачає відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вказаних вимог позивачем не доведено спричинення відповідачем йому моральної шкоди, зазначеної у позові. Тому суд дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 00..1 від 03.02.2021 про сплату судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. Враховуючи те, що задоволено 50 % позовних вимог, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 454, 00 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (908,00 грн. х 50 %).

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. ст. 4-5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , суму боргу за борговою розпискою в розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна