Ухвала

13 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 161/14758/20

провадження № 61-14501ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня

2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби

у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів),

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби

у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) (далі - Перший ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління МЮУ (м. Львів)), та просив: зобов`язати державного виконавця Ніколайчука Т. В. або іншу уповноважену особу винести постанову про закінчення виконавчого провадження

№ 54486650 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а також зняти усі арешти, тощо, які застосовані у виконавчому провадженні.

Скарга обґрунтовувалась тим, що 11 вересня 2020 року заявник подав до Першого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління МЮУ (м. Львів) заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням зобов`язання по кредитному договору. Однак у порушення вимог частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої така постанова виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини, станом на 14 вересня 2020 року державний виконавець постанову не виніс.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 05 липня 2021 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління МЮУ (м. Львів) - відмовлено.

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2021 року (надійшла до суду 28 серпня 2021 року), вякій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на оскаржувані судові рішення надійшла до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження з посиланням на те, що копію постанови Волинського апеляційного суду від 05 липня 2021 року заявник отримав 22 липня 2021 року засобами поштового зв`язку. На підтвердження клопотання про поновлення строку подачі касаційної скарги заявник надав копію конверта про направлення копії оскаржуваної постанови та трекінг поштового відправлення.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень представником заявника пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених

у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень, відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню

у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно

з виконавчим документом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у Першому ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління МЮУ (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 54486650 стосовно примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

у справі № 161/7017/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») заборгованості за кредитним договором в сумі 2 801 925,68 грн.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25 березня 2019 року рішенням державного реєстратора, майно ОСОБА_1 , яке перебувало в іпотеці банку, було набуте у власність АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження.

Із довідки АТ «Укрсоцбанк» від 24 вересня 2019 року встановлено, що

у зв`язку із задоволенням вимог іпотекодержателя в порядку статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» на дату державної реєстрації банком права власності на нерухомість, ОСОБА_1 прощено (анульовано) залишок заборгованості за кредитним договором

від 16 травня 2007 року № 072-22-02/07.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 26 серпня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46120824

від 25 березня 2019 року 11:59:04, про реєстрацію права власності на квартиру, за адресою АДРЕСА_1

за АТ «Укрсоцбанк». Відновлено становище, що існувало до порушення права власності ОСОБА_1 шляхом поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо його права власності на квартиру, за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, рішенням суду було відновлено становище, яке існувало до моменту задоволення вимог кредитора шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому заборгованість

ОСОБА_1 є дійсною та підлягає стягненню в примусовому порядку

і в даному випадку довідка стосовно прощення боргу не може слугувати беззаперечним доказом щодо відсутності боргових зобов`язань скаржника.

Вказані обставини вже були предметом дослідження і встановлені постановою Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця під час примусового виконання виконавчого листа стосовно зобов`язання державного виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», яка досліджена при огляді матеріалів виконавчого провадження, а тому доказуванню не підлягає.

Заявник, звертаючись до суду, вказував, що державний виконавець зобов`язаний був винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої та частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а також зняти усі арешти, обтяження, заборони тощо, які застосовані у виконавчому провадженні в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини, тобто за період

з 11 вересня 2020 року по 14 вересня 2020 року.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що довідка за вих. № 325, яку АТ «Укрсоцбанк» надіслав ОСОБА_1 про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, підписану представником по довіреності Н. Г. Бабаєвою, у розумінні вимог пункту 9 частини першої та частини другої статті 39 Закону не відноситься до тих обставин, які являються підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 54486650 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 801 925,68 грн, так як не свідчить про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Також, суди першої та апеляційної інстанції вірно вказали, що

рішенням суду було відновлено становище, яке існувало до моменту задоволення вимог кредитора шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому заборгованість ОСОБА_1

є дійсною та підлягає стягненню в примусовому порядку і в даному випадку довідка стосовно прощення боргу не може слугувати беззаперечним доказом щодо відсутності боргових зобов`язань скаржника.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, при цьому детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що у приватного виконавця були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження, оскільки довідка про прощення боргу не є достатнім доказом про фактичне виконання зобов`язання.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанції, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики,

а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2021 року

є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити. Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк для подачі касаційної скарги.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник