Справа № 471/277/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Кірімової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Сіваченко Ю.І., Картоусова С.О.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Арбузинка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2020 року представник позивача Дмитренко І.М. в інтересах ОСОБА_4 звернувся до Братського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Вимоги позову мотивовано тим, що відповідачка взяла у ОСОБА_4 в борг 200000 грн., які зобов`язалася повернути протягом 3 років, про що була складена розписка. В разі не повернення коштів вона зобов`язалася передати земельну ділянку для ведення сільськогосподарського товарного виробництва позивачу. В зв`язку з чим між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки за яким відповідач передала позивачу належну їй на праві власності в оренду земельну ділянку. Відповідачка, згідно домовленості, борг не повернула, тому позивач за рахунок її боргу, визначеною розпискою, вирахував в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою за договором оренди землі суму в розмірі 21 154,40грн.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів в повному обсязі та звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 178845,60 гривень 4,40) та судові витрати.

Розпорядженням Братського районного суду Миколаївської області від 05 травня 2021 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу передано на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 травня 2021 року прийнято справу до провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Від відповідача ОСОБА_5 та її представника відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

У судовому засіданні представник позивачаОСОБА_1 , заявлений позов підтримав та суду пояснив, що 08 травня 2012 року ОСОБА_5 взяла в борг та отримала від ОСОБА_4 200 000 грн. про що свідчить її особистий підпис на розписці. Кошти зобов`язалася повернути протягом трьох років, а саме, вважає, до 08 травня 2016 року. Згідно змісту розписки та за усною домовленістю, на його думку, випливає, що у разі неповернення коштів в установлений строк, ОСОБА_5 за рахунок орендної плати, згідно договору оренди землі, укладеного між нею та позивачем 14 березня 2012 року, повертає вказаний борг. Так, за період з 2012 року по 2019 рік відповідач повернула позивачу в рахунок орендної плати та згідно боргової розписки, загальну суму 21154,00 грн. Останній платіж нею було вчинено у грудні 2019 року і повернута сума склала 2644 грн. 32 коп. в рахунок боргу. Тому залишок неповернутої суми боргу за борговою розпискою на теперішній час складає 178845, 60 грн., яку відповідач відмовляється повертати. Представник позивача зазначив, що ОСОБА_5 особисто не повертала та не передавала ці кошти ОСОБА_4 . Останній з власної ініціативи здійснив такий розрахунок. Із заявою про повернення боргу, позивач до відповідача не звертався. З наведених підстав просив про задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 суду пояснив, що останній термін повернення коштів є 11 грудня 2019 року, оскільки як слідує із змісту розписки, якщо відповідач не повертає кошти, то передає позивачу в користування належну їй земельну ділянку. За такого, розписка є договором з умовою, тобто є таким договором, що виконується сторонами. Належна відповідачу земельна ділянка була передана позивачу в оренду в 2012 році та була у користуванні останнього до 2020 року. Вважав, що фактично умови розписки виконувались. Підставою користування позивачем належною відповідачу земельною ділянкою був договір оренди від 14 березня 2012 року, укладений між сторонами. З наведених підстав просив суд задовольнити позов. Щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності про який просила представник відповідача, зазначив, що позивач дізнався про порушення своїх прав у листопаді 2019 року, коли ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди, укладеного між сторонами 14 березня 2012 року.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з тих підстав, що ОСОБА_5 особисто розписки не писала, кошти в сумі 200 000 грн. не отримувала та підпис в розписці не належить відповідачу. Далі суду зазначила, що підпис в борговій розписці та в журналі реєстрації нотаріальних дій Петропавлівської сільської ради належить ОСОБА_5 . В березні 2012 року позивач отримала від позивача кошти в сумі лише 20 000 грн. за оренду землі згідно договору оренди землі б/н від 14 березня 2012 року, але жодної розписки про це не писала. Звертала увагу суду на ту обставину, що договір оренди землі було укладено у березні 2012 року, а розписка написана 08 травня 2012 року, тобто після укладення договору оренди та може посилатися на минулий час. З наведених підстав просила відмовити в задоволенні позову. Окрім іншого, представником відповідача надана суду заява про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності, сплив якого закінчився 09 травня 2015 року.

Вислухавши представників позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості та пропорційності, суд приходить до наступного висновку.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом було встановлено, що згідно договору оренди землі укладеного між ОСОБА_5 , як орендодавцем та ОСОБА_4 , як орендарем від 14 березня 2012 року б/н ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 в оренду строком на 49 років належну їй земельну ділянку площею 8.97 га. Договір зареєстровано в установленому законом порядку 08 травня 2012 року ( а.с.5-6).

Після укладення договору оренди землі, 08 травня 2012 року ОСОБА_5 написала розписку, що вона в присутності орендаря земельної ділянки ОСОБА_4 та свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в заставу свого земельного паю - земельної ділянки для ведення товарного виробництва Державний акт ЯЛ-951663 площею 8.97 га взяла в борг кошти в орендаря ОСОБА_4 загальною сумою 200 000.00 (двісті тисяч) грн. Зобов`язується віддати борг на протязі трьох років. У разі неспроможності віддати кошти отримані в борг, добровільно передає свою земельну ділянку для ведення товарного виробництва Державний акт ЯЛ-951663 площею 8.97 га ОСОБА_4 (а.с. 172).

Згідно журналу нотаріальних дій Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області під номерами 97, 98, 99 посвідчено підписи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 198-200).

На час розгляду справи в суді борг не повернуто.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року позовОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі, задоволено. Розірвано договір від 14 березня 2012 року між ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , який було зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському району 08 травня 2012 року за № 03130. Як видно із змісту ухваленого рішення, в наданій відповідачем розписці, датованій 08 травня 2012 року, будь-яких відомостей, які б давали можливість дійти певних висновків, щодо характеру правовідносин, які виникли між сторонами; предмету та ціни по ньому, інших істотних умов, необхідних для договорів даного виду. З неї неможливо дійти висновку про те, що відповідачем наперед сплачено належну суму за договором оренди, оскільки в ній зазначено, що кошти отримано саме в борг на три роки. Що ж стосується сплати орендної плати саме за договором оренди з вказаною датою, то відповідач не надав будь якого належного та допустимого доказу що вона була вчинена, хоча за процесуальним законом, то є його обов`язком. Зі змісту вказаної розписки не вбачається, що земельна ділянка передається на 49 років, а також не зазначено, що вказана сума є оплатою орендної плати за весь період - 49 років, та не зазначено суми орендної плити за кожний рік дії договору з урахуванням індексації, передбаченої умовами договору (а.с. 208-210).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року (а.с. 181-184) рішення Братського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року залишено без змін. Судами встановлено, що ОСОБА_4 орендну плату за 2016-2019 роки не сплачував і належних, допустимих та беззаперечних доказів про отримання позивачем коштів у рахунок орендної плати за цей період, суду не надано.

Дослідивши спірний договір позики, оцінивши його зміст, установивши, що оригінал знаходиться у позивачаОСОБА_4 , а доказів неправомірного володіння ним договором позики відповідач суду не надав, суд вважає, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору займу (позики).

За встановлених обставин суд приходить до висновку про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики та відповідач ОСОБА_5 мала виконати грошове зобов`язання, розмір якого сторони узгодили у розписці від 08 травня 2012 року, чим фактично порушила права позивача. Як зазначалося вище строк виконання зобов`язання - на протязі трьох років. Тобто останній строк виконання, на переконання суду є 08 травня 2015 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 03 квітня 2020 року. ОСОБА_4 та його представники не просили суд поновити строк звернення до суду, жодних поважних причин пропуску зазначеного строку доказово не навели.

Посилання представників позивача, на те що останній платіж відповідачем було вчинено у грудні 2019 року, а повернута сума склала 2644 грн. 32 коп. в рахунок боргу, та в подальшому зараховано в рахунок орендної плати за договором оренди землі, та те, що договір є з умовою, тобто таким договором, що виконується сторонами, що переривало строк позовної давності не заслуговують на увагу та є помилковими, оскільки судом не встановлено, що кошти в загальній сумі 21154.00 грн., як зазначає позивач, дійсно були надані йому відповідачем, та те, що позивач їх отримав, тобто що будь-які дії були дійсно вчинені боржником, а тому зазначене не може слугувати доказом переривання позовної давності за договором позики, укладеним між позикодавцем та боржником. Крім того, такі твердження позивача заперечуються представником відповідача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц (провадження № 61-8487св18) зазначено, що «аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником».

ОСОБА_5 та її представником також не надано суду доказів на спростування встановлених судом обставин щодо наявності у неї зобов`язань по поверненню грошових коштів за договором позики у сумі 200 000 грн., а за заявленими вимогами - в сумі 178845.60 грн.

В судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак в подальшому представник відповідача відмовилась від заявленого клопотання про допит таких свідків.

Представнику відповідача судом було роз`яснено право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак заявляти таке клопотання представник відповідача відмовилась.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 359/1227/16-ц (провадження № 61-12412св18) розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц (провадження № 61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня 2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18) з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 22 березня 2021 року справа № 628/2355/18-ц (провадження № 61-21099св19)

Представником відповідача суду надана заява про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності (а.с. 185).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Як встановлено в судовому засіданні та зазначалося вище, позивачем не доведено вчинення відповідачем дій у період позовної давності, що свідчило б про її переривання.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи. Більш того, представники позивача наголошували, що строк позовної давності позивачем не пропущений, позивач за власною ініціативою згідно розписки, яка є предметом спору, повертав від імені відповідача борг в рахунок орендної плати за землю.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (Постанова Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №913/112/18).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оскільки перебіг позовної давності розпочався з 09 травня 2015 року та сплив 10 травня 2018 року, а з позовом представник позивача ОСОБА_4 звернувся 03 квітня 2020 року, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності. Той факт, що ОСОБА_4 користувався належною ОСОБА_5 земельною ділянкою, не свідчить про визнання відповідачем свого боргу, не перериває позовної давності за зобов`язаннями перед ОСОБА_4 та має пряме відношення до боргових зобов`язань за договором позики, що виникли між сторонами.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2021 року о 08 годині 00 хвилин.

Суддя Арбузинського

районного суду О.М. Кірімова