КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7409/2021
справа №753/918/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виділ частки майна в натурі та стягнення грошової компенсації вартості частки майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг, -

встановив:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, та просила ухвалити рішення, яким виділити їй частку в натурі із майна спільної сумісної власності - квартири АДРЕСА_1 , а саме: житлової кімнати, площею 12 кв.м з балконом площею 1,96 кв.м. У спільному користуванні залишити кухню, коридор, вбиральню, ванну та лоджію. Стягнути із ОСОБА_2 48446,79 грн. компенсації вартості 1,97 кв.м.

Вимоги обґрунтовує тим, що їй належить 1/3 частина вказаної квартири, а відповідачу, її братові, 2/3 частини.

Загальна площа квартири складає 78,90 кв.м, житлова 41,42 кв.м, квартира має три кімнати площею відповідно 12 кв.м, 11,9 кв.м та 18 кв.м. ОСОБА_1 проживає і користується кімнатою 12 кв.м, інші кімнати займають відповідач та ОСОБА_4 (матір сторін).

Тривалий час між ними виникають сварки з приводу плати за житлово-комунальні послуги, брат та мати чинять різного роду перешкоди у здійсненні права власності, у зв`язку із чим звернулась до суду із вказаним позовом.

В червні 2017 року ОСОБА_2 подано зустрічний позов, уточнений в ході розгляду справи, про стягнення із ОСОБА_1 25723,18 грн. витрат на житлово-комунальні послуги та утримання квартири.

Вимоги обґрунтовує тим, що у квартирі зареєстровані сторони, третя особа, а також дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , 2004 року народження, проте з 2008 року ОСОБА_2 проживає за іншою адресою у гуртожитку, але навідується у цю квартиру з метою підтримання її у належному стані.

Вказує, що ОСОБА_1 з дочкою фактично займають кімнату площею 12 кв.м, через яку відбувається доступ до балкону площею 1,96 кв.м.

З 2014 року між співвласниками виникають конфлікти з приводу внесення плати за житлово-комунальні послуги, у зв`язку із тим, що з 2008 року ОСОБА_1 не приймає участі у таких витратах. Зазначає, що всі витрати несе він особисто.

Мотивуючи наведеним, просить стягнути із ОСОБА_1 :

- 11150,57 грн. (33%) витрат на опалення та утримання;

- 3740,38 грн. (50%) витрат на водопостачання/водовідведення;

- 7984,08 грн. (50%) витрат на електроенергію;

- 2848,16 грн. (50%) послуг телефону та телебачення,

всього 25723,18 грн., що нараховані за період січень 2014 року - грудень 2018 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, вирішено стягнути із ОСОБА_1 за комунальні послуги, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території - 21702,05 грн., а також за послуги телебачення - 1385,50 грн. В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 645,45 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині вирішення зустрічного позову, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Посилається на те, що квитанції та чеки не містять інформації про платника, а відтак вони не підтверджують витрат ОСОБА_2 . Окрім того, частина цих документів містить інформацію про власника особового рахунку - ОСОБА_3 та про те, що саме ця особа є платником. Деякі з цих документів не містять реквізиту "підпис", а щодо деяких рахунків відсутні дані про оплату. Надані документи не засвідчені відповідно до вимог процесуального закону, а оригінали судом не витребовувались. Окрім того, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_2 не надав відповідних платіжних документів.

Вказує, що особовий рахунок з послуг централізованого опалення оформлений на ОСОБА_3 , а відтак ОСОБА_1 не зобов`язана здійснювати сплату за такі послуги.

Посилається на незаконність оформлення особового рахунку на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Зазначає, що судом не установлено факту проживання сторін у квартирі.

Щодо послуг з водопостачання та водовідведення, електроенергії зазначає, що вдень працює, тоді як ОСОБА_3 увесь день перебуває у квартирі, що унеможливлює покладення на ОСОБА_1 обов`язку нести половину вартості витрат на ці послуги.

Вказує, що судом не враховано, що ні вона, ні її дочка у квартирі не зареєстровані, оскільки їх примусово зняли з реєстрації, на що суд уваги не звернув. Звертає увагу на те, що у квартирі також проживала родина ОСОБА_2 (дружина та двоє дітей), що впливає на обсяги споживання послуг.

Зазначає, що приймала участь у витратах на послуги, деякі сплачувала самостійно, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 замовчують цю обставину від суду.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу. Посилаються на те, що до справи долучено належні та допустимі докази на підтвердження здійснених витрат, які судом правильно оцінено. Зазначають, що під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечувала проти того, що проживає із донькою та проти того, що ОСОБА_2 в квартирі не проживає.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та її представник адвокат Спаський А.Ю. доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Керечанін Є.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності третьої особи, яка не з`явилась в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , співвласником іншої 2/3 частки квартири є ОСОБА_2 .

У квартирі фактично проживають ОСОБА_1 , її дочка та третя особа ОСОБА_3 .

Згідно даних довідки №500 від 15 травня 2017 року, виданої АК "Київводоканал", ОСОБА_2 з 21 березня 2008 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції установлено, що комунальні послуги, послуги утримання будинків та прибудинкової території, послуги телебачення за період з грудня 2014 року по січень 2018 року сплачувалися відповідачем ОСОБА_2 або за кошти останнього третьою особою ОСОБА_3 .

Частково задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі послуг несуть обов`язок із здійснення плати за них. Установивши, що такі витрати були понесені ОСОБА_2 особисто, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (окрім послуг телефонного зв`язку), урахувавши заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_2 за період з липня 2014 року по грудень 2018 року здійснено оплату послуг з утримання будинків та прибудинкової території та централізованого опалення на загальну суму 31486,79 грн., відтак із ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/3 частина цих витрат, а саме 10390,64 грн., що відповідає розміру частки у справі спільної часткової власності на квартиру.

В частині відшкодування витрат за холодне та гаряче водопостачання, водовідведення та електроенергію суд ухвалив стягнути 1/2 частину понесених ОСОБА_2 витрат за ці послуги, що становить 11311,41 грн., мотивуючи тим, що такі витрати повинні відшкодовуватись особами, які фактично цими послугами користуються.

Окрім того, суд вказав, що відшкодуванню підлягає 1/2 частина сплачених коштів за користування послугами телебачення в розмірі 1385,50 грн., ураховуючи, що ОСОБА_1 не заперечувала факт користування цією послугою.

В частині стягнення витрат за послуги телефону, суд виходив з того, що не доведено користування послугами стаціонарного телефону ОСОБА_1 .

Рішення в частині вирішення вимог за первісним позовом не оскаржується, а відтак апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення в цій частині.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України встановлено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 9 ЖК України унормовано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

В контексті зазначених правових норм у разі, якщо правовідносини виникають в результаті здійснення права власності, користування послугами, які надаються адресно, належними відповідачами є власники цього житлового приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Аналіз норм законодавства дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Отже законодавством покладений обов`язок на власника утримувати майно, що йому належить, за винятком випадків, визначених законом. Крім того, за користування житлово-комунальними послугами споживач повинен сплачувати грошові кошти за надані йому послуги в порядку, визначеному законом.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 за спірний період, проживаючи в квартирі, не оплачувала житлово-комунальні послуги. Доказів, які б підтверджували інше або спростовували б доводи ОСОБА_2 надано не було. З огляду на наведене наявні передбачені законом підстави для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за сплату житлово-комунальних послуг.

Судом апеляційної інстанції вирішено питання про долучення до матеріалів справи копій квитанції про оплату житлово-комунальних послуг за період 2017-2018 роки, що підтверджують понесені ОСОБА_2 витрати, з огляду на те, що згідно заяви ОСОБА_2 про збільшення розміру позовних вимог від 16 січня 2019 року ці докази були долучені до вказаної заяви, яка подана та отримана разом із квитанціями Дарницьким районним судом міста Києва 22 січня 2019 року, про що є відповідна відмітка на копії заяви (том 2 а.с. 50д, том 3 а.с. 5). Отже відсутність у сформованій справі цих доказів у даному випадку є виключною обставиною, яка зумовлює усунення цього недоліку на стадії апеляційного перегляду.

Доводи скарги в тій частині, що ОСОБА_1 та її дочка не зареєстрована у квартирі не мають значення для вирішення справи. Відсутність реєстрації не позбавляє власника користуватися своїм майном. Окрім того, позиція ОСОБА_1 у справі ґрунтується на факті користування квартирою, а відтак остання несе обов`язок з витрат у зв`язку із користуванням послугами, зокрема і за свою неповнолітню дочку.

Доводи скаржника в частині неправомірності оформлення особового рахунку відхиляються апеляційним судом, оскільки такі вимоги не є предметом розгляду цієї справи, а відповідні обставини не мають правового значення для вирішення питання про стягнення витрат за спожиті послуги.

Доводи апеляційної скаржника щодо необхідності врахування обсягів споживання комунальних послуг апеляційний суд відхиляє, оскільки за відсутності фактичних доказів про спожиті послуги кожним із споживачем, витрати мають нести фактичні користувачі у рівному розмірі, якщо про це розглядається відповідний спір. В іншому випадку відповідальність фактичних користувачів презумується як солідарна (стаття 9 ЖК Української РСР, стаття 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII).

Посилання ОСОБА_1 на її участь у витратах не підтверджені доказами, у зв`язку із чим суд не може сприйняти такі посилання як фактично підтверджені, а тому відхиляє їх.

Апеляційний суд вказує, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Проте скаржник, заперечуючи проти позовних вимог та вказуючи про відсутність обов`язку щодо сплати заборгованості, не надав доказів на підтвердження цих обставин та не спростував розрахунок ОСОБА_2 та надані ним докази щодо оплати комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року в оскарженій частині - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова