н/п 2/490/2426/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря Ковальової Л.В., позивачки ОСОБА_1 та її представниці - адвоката Пазурчик В.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини з батька не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, -

ВСТАНОВИВ:

21.11.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивачка просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 20.09.2017 року зареєстроване Управлінням міської частини Прага 8, Чеської Республіки.

Позивачка вказує що вона та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі не перебувають, відповідач мешкає в Чеській Республіці, спільного господарства не ведуть, дитина проживає та знаходиться на утриманні позивачки. Відповідач працює але допомоги позивачці не надає.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 02.04.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

10.02.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пазурчик В.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату час та місце проведення судового засідання, на електрону адресу суду направив заяву, в якій пояснив, що проживає в республіці Чехія, на утриманні має двох дітей студентів та мати-пенсіонерку. Офіційно не працевлаштований, та не має стабільного доходу. З позивачкою вони спілкувалися деякий час, та згодом вона повідомила йому, що вагітна. Третю дитину він не бажав, однак позивачка попередила його, що народжувати дитину буде для себе та турбувати проханнями щодо утримання дитини не буде. Через деякий час позивачка стала вимагати визнання батьківства для надання матеріальної допомоги. Відповідач погодився та запропонував їй переїхати до Праги та зобов`язався знайти позивачці роботу та зняти квартиру. Згодом позивачка стала наполягати на спільному проживанні в квартирі відповідача, що для нього є неприйнятним. Відмовляється сплачувати аліменти, так як позивачка створила цю ситуацію шляхом обману та він матеріально не має змоги оплачувати аліменти.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Зі свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 20.09.2017 року, зареєстрованого Управлінням міської частини Прага 8, Чеської Республіки, актовий запис №553, батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначений ОСОБА_2 .

На підставі довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до індивідуальної програми реабілітації №63/3 ОСОБА_4 є дитиною-інвалідом з психічним захворюванням та розумовою відсталістю, яка потребує постійної реабілітації в центрі.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Частиною першою ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 Сімейного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 є обов`язком батьків - ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , натомість відповідач ОСОБА_2 добровільно не надає матеріальну допомогу, хоча може її надавати.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статею 183 Сімейного кодексу встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Визначаючи розмір аліментів суд зазначає, що відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу, хоча може її надавати, при цьому, відповідач у заяві вказує, що не може сплачувати аліменти, тому що на його утриманні є ще дві дитини та мати-пенсіонерка, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано та судом вказані обставини не враховуються.

При цьому, обгрунтовуючи заявлений до стягнення розмір аліментів - "в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття", позивачка, крім іншого, вказує що донька є дитиною із особливими потребами, вона періодично проходить програму реабілітації та їй необхідно проводити лікування. Крім того, для розвитку донька відвідує гуртки. Також існує потреба в щорічному оздоровленні та розширенні світогляду дитини.

Так, згідно із частиною першою статті 185 СК України той із батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягненняаліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьківу додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Таким чином, судом не приймаються дані аргументи позивачки, в обгрунтування розміру аліментів, оскільки наведені нею витрати є за своєю суттю додатковими витратами та стягуються окремо від аліментів, при цьому позивачка не позбавлена права звернутися до суду з вимогою про стягнення таких додаткових витрат на дитину.

З врахуванням наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є достатнім для забезпечення рівня життя неповнолітньої доньки, виходячи з засад розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

У відповідності до ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 10, 76-83, 259, 263-265, ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини з батька не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі задовольнити частково

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду 21 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін