Ухвала

Іменем України

16 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 143/1425/18

провадження № 61-14419ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» про визнання недійсною додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн Сімекс-Агро» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі від 14 вересня 2006 року.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Путіліна Є. В. про заміну відповідача задоволено, замінено первісного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро», на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід».

На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що 14 вересня 2006 року він уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн Сімекс-Агро» договір оренди належної йому земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 3,2433 га, кадастровий номер :10:000:0081, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району, строком на 10 років. Договір зареєстровано 14 вересня 2006 року у Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 09.

Згодом йому стало відомо, що 17 вересня 2010 року Вінницькою філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» було зареєстровано додаткову угоду до цього договору оренди земельної ділянки за № 21, в якій було змінено строк оренди з 10 на 20 років. Договір оренди з додатковою угодою було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 06 лютого 2018 року, рішення № 39529268. Вказує, що додаткову угоду він не укладав, що є підставою для визнання її недійсною.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 змінив предмет позову і просив скасувати запис, проведений Вінницькою філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 17 вересня 2010 року № 1, та запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення № 39529268 від 06 лютого 2018 року) про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки площею 3,2433 га кадастровий номер :10:000:0081, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» повернути земельну ділянку.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано запис про проведену реєстрацію Вінницькою філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 17 вересня 2010 року за № 21 та запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення № 39529268 від 06 лютого 2018 року про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, площею 3,2433 га, кадастровий номер :10:000:0081, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 3,2433 га, кадастровий номер :10:000:0081, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 (провадження № 61-12721ав20), від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 148950 UA, виданого на підставі розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації від 15 вересня 2004 року № 344, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 223, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,2433 га, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

14 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн Сімекс-Агро» укладено договір оренди земельної ділянки № НОМЕР_1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн Сімекс-Агро» приймає у строкове платне користування земельну ділянку господарського призначення, загальною площею 3,2433 га, для сільськогосподарського використання, на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано у Вінницькій філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 14 вересня 2006 року за № 09.

17 вересня 2010 року у Вінницькій філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 21 зареєстровано додаткову угоду до вказаного договору оренди, відповідно до умов якої змінено строк оренди земельної ділянки на 20 років.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 39529268 від 06 лютого 2018 року, у державному реєстрі здійснено запис про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 3,2433 га, кадастровий номер :10:000:0081, про право оренди спірної земельної ділянки строком на 20 років.

У висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 15 жовтня 2019 року № 5649/5650/19-21 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі від 14 вересня 2006 року, площею 3,2433 га, кадастровий номер :10:000:0081, розташованої та території Очеретянської сільської ради Погребищенського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрований у Вінницькій філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 17 вересня 2010 року № 21 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення № 39529268 від 06 лютого 2018 року), - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вищевказане стосується і додаткових угод, якими вносяться зміни до істотних умов договору.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19), власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв?язку із фактичним використанням земельної ділянки.

У постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18), від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17 (провадження № 61-40620св18) зроблений висновок про те, що власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв?язку з фактичним використанням земельної ділянки.

У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що: реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. Отже, реєстрація права оренди на земельну ділянку, коли договір оренди позивач фактично не підписував, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об?єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи висновки, викладені Верховним Судом у вищевказаних постановах, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про задоволення позову, оскільки оспорюваний позивачем правочин є неукладеним, що підтверджується зібраними по справі доказами та висновками експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи, у відповідності до яких підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Державна реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача ОСОБА_1 на розпорядження його власністю, а саме - земельною ділянкою площею 3,2433 га, розташованою на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Посилання заявника на незастосування судами першої та апеляційної інстанції у цій справі норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 (провадження № 61-12721ав20), від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), відхиляються касаційним судом, оскільки судові рішення у цих справах ухвалені за інших встановлених обставин справи.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

Повноваження суду касаційної інстанції мають використовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, Верховний Суд виходить із того, що у цій справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, та Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року необхідно відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 26 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро-Захід» про визнання недійсною додаткової угоди відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець