ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3248/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача ОСОБА_2 ;

представника відповідача Степової О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту -АТ «Укрзалізниця», відповідач), яким просив суд скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 13.06.2019 № 1216/ос по особовому складу, скасувати наказ філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» від 14.06.2019 № 312/ос про припинення трудового договору, поновити позивача на роботі на посаді головного інженера філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця», стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 239 512 (двісті тридцять дев`ять тисяч п`ятсот дванадцять) гривень 00 коп.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 16 березня 2013 року він працював на посаді головного інженера філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом АТ «Укрзалізниця» від 13.06.2019 № 1216/с позивача було звільнено з роботи за ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності.

Позивач вважає своє звільнення незаконним зважаючи на те, що він був вимущений звільнитися з роботи через систематичний тиск відповідача та примушування його до звільнення. Позивач зазначає, що у 2018 році він отримав травму ноги, у зв`язку з чим тривалий час перебував на лікуванні. Надалі, на підставі висновку комісії МСЕК 26.11.2018 року позивач визнаний інвалідом другої групи загального захворювання опорно-рухового апарату з правом працювати. У зв`язку з тривалим періодом тимчасової непрацездатності позивача, листом голови первинної профспілкової організації від 21.08.2018 № 32-проф позивач був повідомлений про його майбутнє звільнення та запропоновано взяти участь у засіданні профкому щодо надання згоди профкому на таке звільнення. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 27.11.2018 № 2390/ос позивачу встановлено режим неповного робочого тижня та режим неповного робочого дня, що призводило до зменшення місячного доходу позивача. Враховуючи дану обставину, позивач оформив відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, після закінчення якої був змушений подати заву про звільнення, оскільки керівництвом філії позивачу повідомлено, що для виконання його посадових обов`язків до штатного розпису філії введена посада заступника директора філії з виробничих питань, а посада головного інженера філії, яку займав позивач, виведена поза штатом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у складі головуючого судді Даниленка В.В. від 17 лютого 2020 відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 р. відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судовими справами між суддями від 09 вересня 2020 року дана справа прийнята до провадження головуючим суддею Каліушко Ф.А.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання 28.01.2021, частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано в АТ «Укрзалізниця» копію наказу АТ «Укрзалізниця» від 27.04.2018 № 285 «Про питання оплати праці працівників публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», копію штатного розпису філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця», який діяв станом на 21.06.2019, копію посадової інструкції заступника директора з виробничих питань філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця», копії наказів філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» щодо виплати премії за грудень 2018, січень-червень 2019.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заперечення, в яких відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем факти вчинення на нього будь-якого тиску з метою примушування його до звільнення не доведені належними і допустимими доказами. Звернення АТ «Укрзалізниця» до первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з його тривалою тимчасовою непрацездатністю, так само як і зміна істотних умов праці не можуть свідчити про тиск на позивача з метою примушування його до звільнення, оскільки такі дії вчинялися АТ «Укрзалізниця» в порядку та з підстав, що передбачені чинним законодавством. Позивач за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України звільнений не був. Його права в результаті звернення АТ «Укрзалізниця» до первинної профспілкової організації щодо надання згоди на припинення з позивачем трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України порушені не були. Наказ про зміну істотних умов праці (встановлення режиму неповного робочого часу) позивачем не оскаржувався. За особистою заявою позивача йому наказом АТ «Укрзалізниця» була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.01.2019 по 22.06.209, після виходу з якої позивач на підставі його особистої заяви звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності за ст. 38 КЗпП України.

Представник відповідача зазначив, що підприємство вчинило усі необхідні, законні та належні дії, пов`язані зі звільненням позивача відповідно до поданої ним заяви. Тобто, звільнення позивача відбулося за наявності достатніх законних підстав для цього, відповідно до вимог чинного законодавства та без порушення прав позивача.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з мотивів, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» від 09.04.2012 р. № 5/ОС позивач був прийнятий на посаду технічного директора з 11.04.2012 року.

Наказом Державного підприємства ««Українська залізнична швидкісна компанія» від 16.08.2013 р. № 513/ОС позивач переведений з 16.08.2013 з посади технічного директора на посаду головного інженера постійно.

Згідно наказу філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.12.2015 № 2/ОС у зв`язку з реорганізацією державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія», відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 21.10.2015, протокол № 1, трудовий договір з працівниками державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» з 01.12.2015 продовжений в філії «Українська залізнична швидкісна компанія» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно списку, що знаходиться у додатку до наказу. Позивач зазначений у п. 39 вказаного списку.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 27.11.2018 № 2390/ОС «По особовому складу» передбачено встановлення позивачу, головному інженеру філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» з 12.02.2019 режиму неповного робочого тижня з робочим днем у понеділок та режиму неповного робочого дня протягом однієї години з 8-00 до 9-00. Із зазначеним наказом позивач ознайомлений 20.12.2018, що підтверджується особистим підписом позивача на наказі.

Позивач 22.12.2018 звернувся до АТ «Укрзалізниця» із заявою про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.01.2019 по 22.06.2019 згідно ст. 179 КЗпП України та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про відпустки».

Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 29.12.2018 № 1217/вт «Про надання відпустки по догляду за дитиною» позивачу на підставі поданої ним заяви надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.01.2019 по 22.06.2019.

На ім`я голови правління АТ «Укрзалізниця» позивачем була подана заява від 31.05.2019, у якій він просить звільнити його за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності 2 групи з виплатою коштів згідно умов діючого Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 13.06.2019 № 1216/ос «По особовому складу» позивач звільнений 21.06.2019 з посади головного інженера філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності згідно статті 38 КЗпП України. На підставі зазначеного наказу філією «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» виданий наказ (розпорядження) від 14.06.2019 № 312/ос про звільнення 21.06.2019 позивача за за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності згідно статті 38 КЗпП України з виплатою одноразової грошової допомоги згідно п. 3.2.11 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом у розмірі 3 (три) середньомісячні заробітки.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до стст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У даній справі обґрунтування позовної заяви зводяться до того, що відповідачем вчинялися дії щодо систематичного примушування позивача до звільнення.

Оцінюючи твердження позивача, що шляхом видання АТ «Укрзалізниця» наказу від 27.11.2018 № 2390/ОС «По особовому складу» про встановлення позивачу режиму неповного робочого часу відповідачем примушував позивача до звільнення, суд приходить до висновку про їх безпідставність. Незаконність наказу від 27.11.2018 № 2390/ОС «По особовому складу» позивачем не оскаржується, про порушення АТ «Укрзалізниця» вимог чинного законодавства при прийнятті зазначеного наказу позивачем у позові не зазначається.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що лист голови профспілкового комітету філії «УЗШК» від 21.08.2018 № 32-проф, яким позивач запрошується взяти участь у засіданні профспілкового комітету ППО філії «УЗШК» з розгляду подання щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи, може бути обґрунтуванням дійсного і реального тиску на позивача з метою примушування його до звільнення, яке відбулося 21.06.2019 року, оскільки не відбулося звільнення позивача з роботи за ініціативою роботодавця після його звернення до первинної профспілкової організації. Право на звернення роботодавця до профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення у випадках, передбачених чинним законодавством, є дискреційним правом підприємства, а його реалізація сама по собі, без наявності факту подальшого звільнення працівника, не призводить безпосередньо до порушення прав, свобод чи законних інтересів працівника.

Будь-яких скарг на дії працівників АТ «Укрзалізниця» та/або заяв з приводу вчинення на позивача психологічного тиску з метою примушування його до звільнення та/або іншого порушення його трудових прав позивач керівництву АТ «Укрзалізниця» не подавав, до контролюючих органів не звертався.

Позивачем не надано належних доказів того, що у відношенні до нього посадовими особами або іншими працівниками АТ «Укрзалізниця» вчинялися незаконні дії. Також не надані докази того, що на позивача вчинявся систематичний тиск з метою примушування його до звільнення, заява про звільнення написана позивачем під тиском посадових осіб відповідача або його волевиявлення на момент написання заяви не відповідало його внутрішній волі.

Водночас, реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У рішенні від 13.09.2006 по справі №6-26370кс04 та постанові від 30.09.2015 по справі №21-2231а15 Верховний Суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку. Суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити «визнати поважними причини пропуску процесуальних строків».

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з роботи 21 червня 2019.

Відповідно до положень статей 120-124 ЦПК України тримісячний строк звернення до суду закінчився 21 вересня 2019.

Із позовною заявою до суду позивач звернувся 22 листопада 2019 р. тобто із пропуском тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, суд доходить до висновку про те, що позивачем пропущені строки на звернення до суду з позовом, що передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Одночасно з позовною заявою позивачем до суду подана заява про поновлення строку для подання позовної заяви від 22.11.2019, у якій позивач зазначає, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2019 у цивільній справі № 753/14666/19 позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», філія «Українська залізнична швидкісна компанія» залишено без руху. Також позивач вказує, що первісно, строк, визначений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі позивачем не був пропущений, оскільки провадження № 2/253/7008/19 за цивільною справою № 753/14666/19 було розпочато судом 22.07.2019. З посиланням на стст. 234, 235 КЗпП України та ч. 2 ст. 257 ЦПК України позивач просить суд поновити йому строк для подання позовної заяви до АТ «Укрзалізниця», філії «Українська залізнична швидкісна компанія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку і недоотриманих коштів.

Зі змісту ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2019 у справі № 753/14666/19 вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й недотриманих грошових коштів, залишена без розгляду згідно заяви представника ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Дана ухвала сторонами не оскаржувалась та не скасована судами вищих інстанцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Згідно ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, в тому числі строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18, встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).

Попереднє звернення позивачем до суду з аналогічним позовом та залишення такого позову судом без розгляду за заявою позивача не може вважатися поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У справі № 753/14666/19 саме позивач, через свого представника, був ініціатором залишення позову без розгляду.

Оскільки позивачем суду не надані докази існування поважних причин пропуску ним строку звернення до суду, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача від 22.11.2019 про поновлення строку для подання позовної заяви.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Водночас, судом не встановлено будь-яких порушень під час звільнення позивача 21.06.2019 р., тому звільнення позивача відповідно до положень статті 38 КЗпП України на підставі поданої позивачем особистої заяви є таким, що відповідає вимогам закону. А відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказів про звільнення та поновлення позивача на роботі.

У зв`язку з наведеним не підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідна.

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі у звязку з їх недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.