КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

14.09.2021 Справа №133/305/21

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі головуючої судді Н.О. Пєтухової,

за участю секретаря судових засідань О.Г. Гаврилюк,

без участі сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Козятині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2021 АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що 12.04.2012 ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, та підписала відповідну заяву. У подальшому, 14.06.2018, ПАТ КБ «Приватбанк» було перейменовано на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Позивач вважає, що відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Як вказує позивач, відповідно до виявленого бажання відповідача, було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому був збільшений до 12 000,00 грн. ОСОБА_1 , користуючись коштами Банку, допустила порушення умов повернення таких коштів, у результаті чого у неї виникла заборгованість по тілу кредиту 15623,79 грн, та відсотках 810,57 грн. У позовній заяві Банк просить стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість у сумі 16434,36 грн. та стягнути з неї судовий збір.

Ухвалою суду від 26.02.2021 відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання.

У судове засідання 14.09.2021 представник Банку не з`явився, хоча був повідомлений про таке судове засідання належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, направленого на електронну адресу, зазначену у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання 14.09.2021 не з`явився, хоча був повідомлений про таке судове засідання належним чином та завчасно (12.07.2021), що підтверджується розпискою про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками та судової повістки на вказану дату. заяв та клопотань суду від відповідача не надходило, правом подати відзив відповідач не скористався.

Разом з поданням позову, представник Банку просив розглядати справу за відсутності позивача.

Вивчивши позов, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що 12.04.2012 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до цієї заяви ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами надання банківських послуг. Також з такої анкети -заяви вбачається, що ліміт за кредитною карткою визначено у розмірі 3000 грн; відомостей щодо розміру відсотків за користування кредитною картою анкета-заява не містить. Така анкета-заява підписана ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), кредитний ліміт за її карткою встановлено 12000,00 грн. (29.12.2017), 07.03.2019 кредитний ліміт зменшено до 11420,00 грн. та 01.07.2020 кредитний ліміт встановлено 0,00 грн.

За змістом іншої Довідки, ОСОБА_1 , відповідно до укладеного кредитного договору на підставі підписаної нею анкети заяви, 29.12.2017 відкрито картку НОМЕР_1 , термін дії якої до 10/21.

Згідно розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, станом на 14.01.2021 у відповідача є заборгованість перед Банком у розмірі 15623,79 грн. по тілу кредиту.

Також банком надано Виписку по рахунку, у якій відображено рух коштів по банківській карті, зокрема, щодо знятих коштів та коштів, які були внесені відповідачем на погашення використаних.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із частиною першою та другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У ч.1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд вважає, що позивачем доведено на підставі наданих належних доказів обставини, що вказують, що відповідачу були надані кредитні кошти, які він використовував, і що у нього утворилась заборгованість.

За вказаних обставин, суд вважає, що в даному випадку позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення заборгованості за кредитом.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що після видачі відповідачеві кредитної карти, а саме з 29.12.2017, ОСОБА_1 здійснювалось використання кредитних коштів та їх повернення Банку.

Так, відповідно до наданого розрахунку, відповідачем здійснювалось зняття коштів через банкомат та сплата за послуги у такі дати та у такому розмірі:

29.12.2017 1000,00 грн.;

30.12.2017 1000,00 грн.;

04.01.2018 3000,00 грн.;

12.01.2018 6200,00 грн.;

22.02.2018 600,00 грн.;

22.03.2018 400,00 грн.;

23.04.2018 150,00 грн.;

24.05.2018 150,00 грн.;

25.07.2018 200,00 грн.;

23.08.2018 200,00 грн.;

25.01.2019 850,00 грн.;

23.02.2019 100,00 грн.;

05.04.2019 603,72 грн.;

04.05.2019 603,72 грн.;

04.06.2019 603,72 грн.;

04.07.2019 603,72 грн.;

04.08.2019 603,72 грн.;

04.09.2019 603,72 грн.;

07.10.2019 603,72 грн.;

04.11.2019 603,72 грн.;

04.12.2019 603,72 грн.;

04.01.2020 - 603,72 грн.

Отже, відповідачем всього використано кредитних коштів у сумі 19887,20 грн.

Відповідно до цієї ж виписки, ОСОБА_1 було перераховано на її кредитний картковий рахунок кошти у такі дати та у такому розмірі:

23.01.2018 200,00 грн.,

22.02.2018 131,00 грн., 200,00 грн., 300,00 грн.;

22.03.2018 100, 00 грн., 600,00 грн.;

23.04.2018 600,00 грн.;

24.05.2018 550,00 грн., 50,00 грн.;

22.06.2018 100, 00 грн.;

26.06.2018 500,00 грн.;

25.07.2018 600,00 грн.;

23.08.2018 600,00 грн.;

24.09.2018 650,00 грн.;

24.10.2018 600,00 грн.;

23.11.2018 600,00 грн.;

26.12.2018 610,00 грн.;

25.01.2019 250,00 грн., 298,00 грн., 100,00 грн.;

26.01.2019 0,23 грн.;

23.02.2019 600,00 грн.;

04.03.2019 800,00 грн., 50,00 грн., 70,00 грн., 10,00 грн.;

27.03.2019 600,00 грн.;

26.04.2019 0, 42 грн;

02.05.2019 600,00 грн.;

26.05.2019 13,71 грн;

04.06.2019 13, 71 грн;

11.06.2019 1150,00 грн.;

24.07.2019 610,00 грн.;

22.08.2019 180,00 грн., 500,00 грн.;

23.09.2019 700,00 грн.;

24.10.2019 700,00 грн.;

22.11.2019 600,00 грн.;

26.11.2019 13,16 грн.;

12.12.2019 87,99 грн;

26.12.2019 18,34 грн;

21.01.2020 709,09 грн;

21.02.2020 0,28 грн; 497, 50 грн; 223,15 грн;

26.02.2020 24,85 грн;

05.03.2020 887,37 грн;

26.03.2020 70,63 грн;

01.04.2020 550,65 грн;

07.04.2020 1, 49 грн;

21.04.2020 797, 85 грн;

26.12.2019 18,34 грн;

26.01.2020 8,15 грн.;

23.07.2020 400,00 грн.;

22.09.2020 200,00 грн.;

23.10.2020 600,00 грн.;

26.11.2020 998,00 грн.;

22.12.2020 600,00 грн.;

Всього поповнено картковий рахунок на 20225,08 грн.

Таким чином, кошти, які були внесені ОСОБА_1 перевищують ті кошти, які були нею витрачені.

Отже, судом є встановленим, що права позивача відповідачем порушені не були, оскільки фактично отримані кошти були повернуті позивачу у повному обсязі. Разом з тим суд зазначає, що розмір заборгованості саме у сумі 15623,79 грн. залишився не доведеним. Випискою по рахунку відповідача така сума не підтверджується, а розрахунок заборгованості сам по собі не може бути беззаперечним доказом на підтвердження заявленої до стягнення суми.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками суд зазначає таке.

Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт «Універсальна», з наданого документа неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_2 при підписанні анкети-заяви. Такий Витяг не підписаний позичальником.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, наданим позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: строк пільгового періоду, підстави, порядок нарахування і строки погашення відсотків, неустойки, у тому числі у разі виникнення прострочених зобов`язань.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може.

У переважній кількості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відповідно до якої, відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві-анкеті позичальника ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у визначений сторонами строк у вигляді відсотків та їх розміру.

Отже, умови договору, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про нарахування відсотків за прострочений кредит за ставкою 86,4% згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, не були погоджені позичальником, а тому не є частиною кредитного договору та відсутні підстави для їх нарахування та стягнення з відповідача.

Водночас, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування 3% річних від простроченої суми є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проте, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`явив.

З урахуванням основних засад щодо диспозитивності цивільного судочинства, в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 810,57 грн є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення у повному обсязі.

З виписки по картковому рахунку вбачається, що Банком здійснювалось списання коштів з кредитного рахунку на погашення відсотків за користування кредитом. Тобто за рахунок тіла кредиту банк списував кошти на погашення нарахованих відсотків, чим штучно збільшував розмір заборгованості по тілу кредиту, хоча відповідач такі умови договору не погоджувала шляхом проставляння підпису в анкеті-заяві.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.

За таких обставин, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судом вирішується питання розподілу судових витрат. У цій справі вони підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст. 509, 526, 530, 598,599, 633, 634, 1048 ,1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 7 ч. 13, 12, 76-81, 141 , 178 , 259, 263-265, 273, 275, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його постановлення позивачем.

Відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його постановлення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його постановлення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 17.09.2021.

Суддя Н.О. Пєтухова

Дата документу 14.09.2021