Справа № 201/3321/18
Провадження № 2-др/201/35/2021
УХВАЛА

20 вересня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву адвоката Трегубенко Світлани Вікторівни, подану в інтересах ОСОБА_1 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року провадження у справі № 201/3321/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

15 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала заяву про ухвалення додаткового рішення. Вказує, що оскільки ухвалою суду закрито провадження у справі, а ОСОБА_1 були понесені витрати, відтак просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 14 840 грн.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Суд може вирішити питання про компенсацію витрат відповідача, пов`язаних із розглядом справи, у разі закриття провадження у справі за умови, якщо відповідач таку вимогу заявив і навів доводи щодо необґрунтованих дій позивача, які спричинили такі витрати. Необхідність понесення витрат має бути у причинному зв`язку із не обґрунтованими діями позивача, внаслідок яких вони настали.

Таким чином, за змістом частини п`ятої статті 142 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування (частина перша статті 81 ЦПК України) необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Вищенаведене міститься в правових висновках Верховного Суду (постанова, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року, справа №148/312/16-ц).

Така ж позиція висловлена у п. 38 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме, що в разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 не має жодного процесуального статусу, до участі у справі її судом залучено не було.

Натомість, клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору жодних доводів щодо необґрунтованості тих чи інших дій позивача, а відтак і посилання на докази, які б підтверджували таку необґрунтованість, не містить. Отже, заява взагалі не містить доводів і доказів необґрунтованості будь-яких дій позивача всупереч вимогам частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Таким чином, заявник не послався та не надав суду доказів на підтвердження того, що недобросовісний позивач мав протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору, що певні дії позивача були умисні та який ступінь її вини, а також не довів, які конкретні необгрунтовані дії позивача призвели до його звернення до адвоката для надання професійної правничої допомоги у даній справі.

Крім того, надавши заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, заявник просив ухвалити додаткове рішення відповідно до статті 270 ЦПК України.

Однак суд зазначає, що додаткове рішення про стягнення судових витрат може бути ухвалене лише за умови винесення судом рішення, а не ухвали про закриття провадження у справі.

Оскільки суд у даній справі рішення не ухвалював, то і підстави для постановлення додаткового рішення відсутні також.

Виходячи з вищенаведеного, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається представник відповідача як на вимогу задоволення заяви, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 270, 263-264, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви адвоката Трегубенко Світлани Вікторівни, подану в інтересах ОСОБА_1 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев