Єдиний унікальний номер: 379/611/21
Провадження № 2/379/492/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Музиченко О. О.,

з участю

секретаря судового засідання Бакал О.А.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки - адвоката Кочина С.С.,

представника відповідача - адвоката Горбуненка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.02.2012 між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено два договори оренди земельних ділянок: № 09 щодо земельної ділянки площею 1,9816 га з кадастровим номером :05:004:0034, що належить їй на підставі державного акту серії ЯЛ № 175813, та № 10 щодо земельної ділянки площею 1,9906 га з кадастровим номером :05:004:0036, що належить їй на підставі державного акту серії ЯМ № 432194, котрі розташовані на території Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області, строком на 10 років зі сплатою орендної плати в розмірі, встановленому договором. Дані договори зареєстровані в управлінні Держкомзему в Таращанському районі Київської області 29.12.2012, отже термін дії договору має закінчитися 29.12.2022. За інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області відомості про земельні ділянки з кадастровими номерами :05:004:0034 та :05:004:0036 перенесено з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку відповідно до абзацу першого пункту 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» без зазначення відомостей про договори оренди. В архіві Міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районі Головного управління другі примірники договорів оренди на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:004:0034 та :05:004:0036 відсутні. Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі за 2012 рік у архіві Міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районі Головного управління відсутні. Тобто, підтвердити чинність договорів оренди землі на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:004:0034 та :05:004:0036 неможливо. Водночас, обидві ці земельні ділянки мають цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особисте селянське господарство», що діяла на момент укладення цих договорів оренди землі, члени особистого селянського господарства мали право самостійно господарювати на землі та зобов`язані забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Право передавати спірні земельні ділянки в оренду виникло після прийняття 12.02.2015 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», яким частину 1 статті 7 після абзацу другого вирішено доповнити новим абзацом такого змісту: «передавати земельні ділянки особистого селянського господарства фізичним або юридичним особам в оренду відповідно до закону». Оскільки, до 12.02.2015 стаття 7 Закону України «Про особисте селянське господарство» не передбачала можливості передачі спірних земельних ділянок в оренду, позивачка вважає, що відповідач ОСОБА_3 користується її земельними ділянками без відповідної на те правової підстави і просить суд усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками, зобов`язавши відповідача повернути їй обидві земельні ділянки з кадастровими номерами :05:004:0200:05:004:0036 площами 1,9816 га і 1,9906 га відповідно, що розташовані на території Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області.

Ухвалою суду від 12.07.2021 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

29.07.2021 судом отримано від відповідача ОСОБА_3 відзив на позовну заяву з підтвердженням направлення його копії позивачу (а.с.36-42). У відзиві відповідач заперечує проти позову, свою позицію мотивує тим, що між ним та позивачкою були підписані та зареєстровані договори оренди земельних ділянок, а саме: договір оренди земельної ділянки № 09 від 20.12.2012, площею 1,9816 га з кадастровим номером :05:004:0034, який було зареєстровано Управлінням Держкомзему у Таращанському районі Київської області, про що державним реєстратором Зражевським Г.І. у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 29.12.2012 за № 03628, та договір оренди земельної ділянки № 10 від 20.12.2012, площею 1,9906 га з кадастровим номером :05:004:0036, який також було зареєстровано Управлінням Держкомзему у Таращанському районі Київської області, про що державним реєстратором Зражевським Г.І. у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 29.12.2012 за № 03629. Вказане вбачається з копії повідомлення Міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районах Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 13.06.2018 за № 227/118-18 та копій договорів оренди землі, доданих до відзиву на позовну заяву позивача. Крім того, рішенням Таращанського районного суду Київської області у справі ЄУН 379/327/18 провадження № 2/379/193/18 від 02.08.2018 встановлено факт чинності та належної державної реєстрації договорів № 9 та № 10 оренди земельних ділянок під кадастровими номерами :05:004:0034 та :05:004:0036, укладених між ОСОБА_3 та власником земельних ділянок ОСОБА_2 .. Та обставина, що відомості щодо реєстрації договорів оренди земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не були перенесені з Перехідної реєстраційної системи до Національної кадастрової системи, не є правовою підставою для висновку, що реєстрація даних договорів земельних ділянок не відбулася, оскільки на період реєстрації даних договорів державним реєстратором були виконані дії по внесенню даних договорів до діючої на той момент Перехідної реєстраційної системи. Тобто, дані договори укладені та зареєстровані згідно законодавства, яке діяло на момент укладення даних договорів. Факт укладення договорів оренди позивачкою не оспорюється, порушення умов договорів відповідачем ніколи не допускалось. З цих підстав відповідач просить в задоволенні позову ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позов підтримав та пояснив, що у 2012 році не можна було укладати договори оренди земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що вбачається зі змісту статті 7 Закону України «Про особисті селянські господарства». Договори оренди дійсно укладались його матір`ю, вона дійсно їх підписала, але ці договори не зареєстровані. Орендну плату матір отримує вчасно і у повному обсязі, з цього приводу претензій немає.

Представник позивачки адвокат Кочин С.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві, додатково суду пояснив, що договори оренди землі, укладені між сторонами, є нікчемними, оскільки згідно Закону України «Про особисті селянські господарства» чітко заборонялось укладати такі договори.

Представник відповідача Горбуненко В.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у відзиві. Додатково пояснив, що згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо він не визнаний недійсним. Обидва договори оренди є дійсними і чинними, зареєстровані у визначеному на момент їх укладення порядку, що підтверджено рішенням суду від 02.08.2018. Зауважив, що Закон України «Про особисті селянські господарства», чинний на момент укладення договорів оренди, не містив заборони на передачу в оренду земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Тому твердження представників позивача про нікчемність договорів оренди безпідставні.

Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, оглянувши цивільну справу № 379/327/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 1,9816 га з кадастровим номером :05:004:0034 на підставі державного акту серії ЯЛ № 175813 та земельної ділянки площею 1,9906 га з кадастровим номером :05:004:0036 на підставі державного акту серії ЯМ № 432194, що розташовані на території Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області /а.с.13, 14/.

20.02.2012 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено два договори оренди земельних ділянок: № 09 від 20.02.2012 року, площею 1,9816 га з кадастровим номером :05:004:0034; та № 10 від 20.02.2012 року, площею 1,9906 га з кадастровим номером :05:004:0036, терміном на 10 років зі сплатою орендної плати в розмірі, встановленому договором /а.с.39, 40/.

Вказані договори оренди земельних ділянок зареєстровані 29.12.2012 року за номерами 03628 та 03629 у електронній перехідній системі реєстрації, тобто у комп`ютерній програмі. Вказане вбачається також зі змісту самих договорів, що мають відповідні записи: «Договір зареєстровано в управлінні Держкомзему в Таращанському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 року за № 03628», та «Договір зареєстровано в управлінні Держкомзему в Таращанському районі Київської області про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 року за № 03629», які засвідчені підписом реєстратора та відбитком печатки вказаного управління /а.с. 39, 40 - на звороті/.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області у справі № 379/327/18 провадження № 2/379/193/18 від 02.08.2018 встановлено факт належної державної реєстрації договору оренди земельної ділянки № 09 від 20.12.2012 та договору оренди земельної ділянки № 10 від 20.12.2012 з кадастровими номерами :05:004:0034 та :05:004:0036, що укладені між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. Та обставина, що відомості щодо реєстрації договорів оренди земельних ділянок АДРЕСА_3 та № 10, укладених 20.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не були перенесені з Перехідної реєстраційної системи до Національної кадастрової системи, не є правовою підставою для висновку, що реєстрація даного договору оренди земельної ділянки не відбулася, оскільки на період його реєстрації державним реєстратором були виконані дії по внесенню даних до діючої на той момент Перехідної реєстраційної системи /а.с. 9/.

Указані висновки суду першої інстанції були повністю підтримані судами апеляційної і касаційної інстанцій, що вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 23.01.2019 /а.с. 146-148 цивільної справи №379/327/18/ та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2019 /а.с. 189-193 цивільної справи №379/327/18/.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Аналіз зазначеної норми закону дозволяє зробити висновок, що наявність укладеного в установленому порядку договору оренди земельної ділянки обмежує права власника земельної ділянки у володінні та користуванні предметом договору оренди.

Посилання позивачки та її представників на нечинність договорів оренди земельних ділянок №№ 9 і 10 від 20.12.2012 через їх неналежну реєстрацію і відсутність в архіві Держгеокадастру других примірників договорів та Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі за 2012 рік, на підтвердження чого надано копію листа Держгеокадастру від 15.10.2020 /а.с. 12/, суд до уваги не приймає.

Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У вищезгаданій постанові Верховного Суду від 17.10.2019 по справі №379/327/18, прийнятій за результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 02.08.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 23.01.2019, Суд виснував, що договори оренди земельних ділянок від 20 грудня 2012 року №№ 9 і 10, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстровані у Держкомзем у Таращанському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідні записи від 29 грудня 2012 року. При цьому, постанова Кабінету Міністрів України від 20 липня 2011 року №791, на підставі якої були зареєстровані зазначені договори була чинна на момент реєстрації договорів оренди земельних ділянок від 20 грудня 2012 року та втратила чинність лише 01 січня 2013 року.

З відомостей, наданих Міжрайонним управлінням у Ставищенському та Таращанському районах ГУ Держгеокадастру у Київській області, вбачається, що договори оренди земельних ділянок між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані 29 грудня 2012 року за номерами 03628 та 03629 у електронній перехідній системі реєстрації, тобто у комп`ютерній програмі. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 липня 2011 року № 791 запроваджено електронний обіг документів між територіальними органами земельних ресурсів та ДП «Центр державного земельного кадастру» при проведенні державної реєстрації земель. Тому у паперовому вигляді реєстрація не проводилась. У книгах реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, які велись у паперовому вигляді, було припинено реєстрацію з 05 серпня 2011 року.

Та обставина, що відомості щодо реєстрації договорів оренди земельних ділянок № 09 та № 10, укладених 20 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не були перенесені з Перехідної реєстраційної системи до Національної кадастрової системи, не є правовою підставою для висновку, що реєстрація даного договору оренди земельної ділянки не відбулася, оскільки на період його реєстрації державним реєстратором були виконані дії по внесенню даних до діючої на той момент Перехідної реєстраційної системи.

Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд прийшов до висновку про те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про недійсність укладених з ОСОБА_3 договорів оренди та їх нікчемність є необґрунтованими, оскільки презумпція правомірності цих правочинів (стаття 204 ЦК України) у встановленому порядку не спростована, а порушень вимог закону під час їх укладення не вбачається, і аргументи ОСОБА_2 з цього приводу є недоведеними та такими, що спростовуються матеріалами справи та встановленими судами на їх підставі обставинами.

Отже, питання належної реєстрації договорів оренди земельних ділянок АДРЕСА_3 та № 10, укладених 20 грудня 2012 року між сторонами даного спору, вже детально вивчено, проаналізовано і судами зроблено відповідні висновки. Доводи позивачки щодо неможливості підтвердити чинність цих договорів оренди спростовуються вищевикладеними висновками судів.

В цьому аспекті суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також на рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії», якими встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (правової визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Щодо посилання позивачки та її представників на нікчемність договорів оренди земельних ділянок та факт користування відповідачем цими земельними ділянками без відповідної правової підстави, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 по справі №463/5896/14-ц зазначила, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За положенням статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Вказаний правовий висновок наведено у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18).

Так, за ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Зі змісту ст. 4 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За положеннями ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент укладення правочинів (20.12.2012), власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 93 Земельного кодексу України земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів, або на земельних ділянках дна водних об`єктів.

За ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент укладення договорів (20.12.2012), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент укладення договорів (20.12.2012), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 статті 33 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент укладення договорів оренди земельних ділянок, було передбачено, що громадяни України можуть мати на прав власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особисте селянське господарство» /в редакції від 09.12.2012/ члени особистого селянського господарства мають право, серед іншого: самостійно господарювати на землі; укладати особисто або через уповноважену особу будь-які угоди, що не суперечать законодавству.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки на момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів оренди земельних ділянок №№ 9 і 10 від 20.12.2012 позивачка ОСОБА_2 була власником цієї землі на підставі відповідних державних актів, - згідно вищенаведених положень як Земельного кодексу України, так і Законів України «Про оренду землі» та «Про особисте селянське господарство» (в редакції, що була чинною на час укладення правочинів) - вона мала право на передачу своїх земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в оренду відповідачу.

При цьому, посилання позивачки та її представників на те, що стаття 7 Закону України «Про особисті селянські господарства» в редакції, чинній на момент укладення договорів, містила заборону на передачу в оренду земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства - є помилковим. Такої заборони вказаний Закон не містив. Суд зауважує, що у вказаному Законі відсутня текстуальна вказівка на нікчемність правочинів з передачі в орендну земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про оскарження ОСОБА_2 договорів оренди земельних ділянок від 20.12.2012.

З огляду на наведене, позиція позивачки про нікчемність договорів оренди земельних ділянок і, як наслідок, наявність підстав для усунення їй перешкод в користуванні цими земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх повернути - є помилковою і суперечить наведеним вище положенням законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до задоволення не підлягають.

Згідно статті 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7 Закону України «Про особисте селянське господарство» /у редакції від 09.12.2012/, ст.ст. 1, 3, 4, 6, 13, 18, 20, 31 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 33, 78, 90, 93, 124-126 Земельного кодексу України/у редакції від 09.12.2012 та у чинній редакції/, ст.ст. 11, 15, 16, 202-204, 215, 263, 626, 628, 638, 792 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 18, 19, 23, 28, 76-82, 141, 215, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 24.09.2021.

Суддя Таращанського районного суду Київської області О. О. Музиченко