Справа № 752/8728/21
Провадження № 2/752/6333/21
У Х В А Л А

07 вересня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , згідно якого просила суд стягнути з останньої на її користь 65 944,15 грн. витрат на утримання квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.04.2016 року було задоволено її позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування та визнано за нею право власності на 1/2 частку утримання квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до неї про визнання права власності в порядку спадкування та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку утримання квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані рішення зареєстровані в установленому порядку.

Зазначила, що ОСОБА_2 відмовляється як співвласник квартири брати участь у витратах по утриманню квартири АДРЕСА_1 , всі оплати здійснює вона, тому має право на стягнення з останньої в судовому порядку 1/2 понесених витрат за період з 08.10.2015 року по 10.02.2021 року в 65 944,15 грн.

Ухвалою від 12.04.2021 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

23.08.2021 року до суду від сторін надійшла спільна заява, в якій вони просять затвердити мирову угоду, укладену між ними 16.08.2021 року, за умовами якої:

«Ми, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Погребняка Валерія Миколайовича та ОСОБА_2 в особі представника адвоката Шиманського Віталія, дійшли згоди вирішити цивільну справу № 752/8728/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна, шляхом укладення мирової угоди, та погодили наступні умови мирової угоди:

1. ОСОБА_2 за виконання свого зобов`язання по утриманню 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу передає у власність ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

2.Врегулювання спору у даній справі відбувається шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року у справі № 752/2507/18.

3. Сторони вважають повністю врегульованим спір у справі № 752/8728/21. Будь-яких претензій та/або вимог фінансового та/або майнового характеру Сторони одна до одної не мають.

4. Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви залишається за ОСОБА_1

5. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявляють, що ними в повному обсязі врегульовано спір у справі № 752/8728/21 з приводу відшкодування компенсації на утримання квартири АДРЕСА_1 .

6.Зміст і наслідки ст. ст. 206-208 ЦПК України Сторонам відомі та зрозумілі.».

Суд, вивчивши мирову угоду, перевіривши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року, з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з`ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об`єктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення ст. ст. 174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз`яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

Відповідно до ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до ст. 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з приводу стягнення грошових коштів, пов`язаних з утриманням спільного нерухомого майна, та саме наведені обставини становили предмет спору.

Зі змісту поданої до суду мирової угоди вбачається, що вона укладена з метою врегулювання спору щодо відшкодування витрат по утриманню спільного майна сторін, проте, шляхом безоплатного переходу права власності на частину майна відповідача на користь позивача та визнання за останньою такого права власності.

У ч. 1 ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 328 КК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Таким чином, договір купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно, має бути обов`язково нотаріально посвідченим.

Згідно ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі, зокрема, 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст. 347 ЦК України).

Окрім того, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Разом з тим, як встановлено, захист права власності не є предметом у даній цивільній справі.

Отже, враховуючи те, що захист права власності не є предметом у даній цивільній справі й вимога про визнання такого права також не заявлялась, суд надходить до висновку про те, ухвала суду про затвердження мирової угоди у запропонованому варіанті суперечитиме вимогам ст. ст. 182, 328, 346 ЦК України, оскільки за своєю суттю суд фактично припинить право власності відповідача на нерухоме майно, а позивач набуде нерухоме майно у непередбачений законом спосіб.

Крім того, ч. 5 ст. 207 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє

За змістом вказаної статті процесуального закону мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з`ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами .

Таким чином, з урахуванням вказаного, суд надходить до висновку про безпідставність застосування до даних правовідносин ст. 16 ЦК України для обрання такого способу захисту як визнання мирової угоди, оскільки фактично набуття права власності на нерухоме майно буде здійснено в обхід закону.

Крім того, мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спір, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а припиняють спір, досягнувши угоди між собою. Мирова угода ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах, вона, як правило виконується добровільно. В іншому випадку мирова угода, затверджена судом, може бути підставою для примусового виконання. Зважаючи на те, що умови мирової угоди повинні мати зобов`язальний характер для сторін, оскільки ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, однак викладені умови мирової угоди у даній справі в певній частині виходять за межі правового поля і суперечать вимогам закону, тому суд, надавши правову оцінку умовам мирової угоди, вважає, що положення останньої суперечать вимогам чинного законодавства, і доходить висновку про відмову в затвердженні мирової угоди в запропонованому вигляді

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 207, 208, 255, 353 ЦПК України, суд,- -

УХВАЛИВ:

у затвердженні мирової угоди, укладеної 16.08.2021 року між ОСОБА_1 в особі представника адвоката Погребняка Валерія Миколайовича та ОСОБА_2 в особі представника адвоката Шиманського Віталія, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна - відмовити й продовжити розгляд справи.

Ухвала про відмову у затвердженні мирової угоди згідно ст. 353 ЦПК України оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко