Провадження № 2/752/5103/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2021 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03.07.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 12000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Згідно Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак, відповідач за договором свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 20.05.2019 року відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 31439,07 грн., яка складається із: 11187,63 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 6968,26 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 10509,89 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 800,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1473,29 грн. - штраф (процентна складова). В зв`язку з неналежним виконанням умов договору, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість в примусовому порядку та судовий збір.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року, позов було задоволено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року, заяву відповідача про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року у даній цивільній справі було задоволено. Поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року у даній справі, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року, справу було передано до Василівського районного суду Запорізької області.

Ухвалою судді Василівського районного суду Запорізької області від 31.07.2020 року, матеріали справи були повернуті до Голосіївського районного суду м. Києва.

11.08.2020 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року, у задоволенні заяви про відвід судді Чередніченко Н.П. від розгляду справи було відмовлено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В червні 2021 року представник позивача зменшив розмір позовних вимог, та просив суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором б/н від 03.07.2012 року в розмірі 24499,85 грн., з яких: 18155,89 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6343,96 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, а також судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в розові підстав.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та заперечив факт отримання кредиту, вказуючи на те, що поклав кошти в банк, та оформив депозитну картку, а не кредитну.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 03.07.2021 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивачем.

До вказаної анкети на підтвердження позовних вимог позивачем було надано суду витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», яка не містить ані підписів ОСОБА_2 , ані відповідача ОСОБА_1 у даній справі.

Доказів підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ «ПриватБанк» відповідачем ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Позивач вказує, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак, відповідач за договором свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого, утворилась заборгованість.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що не укладав кредитний договір із банком, має відкриті рахунки в банку, однак, сам вкладав депозитні кошти, а відтак вимоги банку безпідставні.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що згідно статті 1054 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Обґрунтовуючи наявність між сторонами кредитних правовідносин, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на наявність анкети-заяви від 03.07.2012 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка містить дані гр. ОСОБА_2 , витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», виписки за картками, виданих на ім`я ОСОБА_1 та на наданий розрахунок заборгованості.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Дослідивши зазначені документи як окремо, так і у сукупності, суд встановив, що вони не підтверджують факт існування саме у відповідача ОСОБА_1 кредитної заборгованості перед банком на підставі укладеної з банком анкети-заяви від 03.07.2012 року, яка мітить прізвище іншої особи, та доказів зворотному зі сторони банку суду надано не було, оскільки в даній анкеті-заяві, окрім того, що в ній зазначено прізвище іншої особи, - не вказано суму наданого кредиту, проценти за користування кредитними коштами, термін дії кредитного договору, строк повернення кредитних коштів та відомості про видачу відповідачу ОСОБА_1 кредитних карток.

Крім того, у вказаній анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Також варто вказати на те, що за змістом анкети-заяви від 03.07.2012 року вона разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між сторонами договір про надання банківських послуг, а саме кредитний договір.

Матеріали справи не містять пам`ятки клієнта про умови кредитування, а витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» наданий позивачем, не містить підпису відповідача.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи викладене вище, роздруківка Умов та правил надання банківських послуг з вебсайту позивача, які містяться в матеріалах справи, не є належним доказом того, що відповідач ознайомився та погодилася з ними.

Також суд не бере до уваги виписку за карткою, оскільки з її змісту невідомо, на укладення якого саме договору така картка була видана відповідачу.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідачу було видано чотири картки, однак, ані анкета-заява, ані інші докази не містять відомостей про те, яку саме кредитну картку для цілей отримання та користування кредитом було видано відповідачу та за яким тарифом.

Таким чином, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що кредитні картки були видані саме до анкети-заяви, та в анкеті-заяві не визначено суму кредиту.

З огляду на викладене, доводи сторони позивача про наявність у відповідача зобов`язань за кредитним договором, укладеним на підставі анкети-заяви від 03.07.2012, є безпідставними.

Суд відмічає, що інші наведені стороною позивача доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що анкета-заява містить прізвище іншої особи, та стороною позивача не було надано суду достатніх та переконливих доказів наявності між банком та відповідачем зобов`язань за кредитним договором, його умови, тарифи та правила, а тому суд вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 263, 265, 280, 285, 289 ЦПК України, на підставі ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Судові витрати залишити за Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко