Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 344/17464/15-ц

провадження № 61-11184св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Дорошенко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Квочак ОСОБА_3 Тарасівна,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року у складі судді Антоняка Т. М., ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року у складі судді Антоняка Т. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Ясеновенко Л. В.,

касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року у складі судді Антоняка Т. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Ясеновенко Л. В.,

касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дорошенко О. В., приватний нотаріус Квочак Л. Т., про визнання недійсним договору міни нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію прав.

Позов мотивований тим, що 02 листопада 1998 року ОСОБА_7 отримав ордер № 004322 від 24 липня 1998 року на зайняття житлового приміщення, а саме, трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , на себе та членів його сім`ї: дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2003 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2008 року встановлено порядок користування цією квартирою, за яким в користування ОСОБА_7 виділено кімнату площею 13,1 кв.м, кімнати площею 19,1 кв.м та 9,4 кв.м залишено в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Кухня, туалет, ванна, кладова та два коридори залишено в спільному користуванні.

11 грудня 2008 року позивачам видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , за яким квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних долях.

19 грудня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації проведено реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 мають право власності по 1/4 частки спірної квартири.

Після приватизації квартири позивачі фактично припинили спілкування з ОСОБА_7 .

Восени 2014 року ОСОБА_4 почав заявляти свої права як співвласник і повідомив позивачів про те, що 23 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір міни нерухомого майна, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О. В., за яким сторони обміняли належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 на належну ОСОБА_7 1/4 частку їхньої квартири.

Про факт укладення договору міни позивачам не було відомо і згоди на його укладення вони не давали.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 відділив кімнату площею 19,01 кв.м від загальної площі квартири і розпочав проводити у ній реконструкцію з метою провадження підприємницької діяльності. На заперечення позивачів з приводу такого відокремлення, він заявив, що закон не порушує. На звернення до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківської області отримано відповідь № В-15/1009/200/2 від 15 травня 2015 року, у якій повідомлено, що ОСОБА_4 до Управління ДАБІ було подано декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції частини власної квартири під торгово-офісне приміщення, яка була перевірена на повноту даних та зареєстрована за № ІФ 37 від 12 березня 2015 року. У зв`язку з тим, що при виході на місце дана квартира була зачинена, здійснити перевірку не було можливості. Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_4 направлено листа з вимогою забезпечити доступ до квартири та бути присутнім при здійсненні перевірки 25 травня 2015 року. На наступне звернення ОСОБА_3 отримала аналогічну відповідь. При проведенні позапланової перевірки 21 липня 2015 року з даного приводу, представниками Управління порушень містобудівного законодавства під час виконання робіт з реконструкції частини квартири на АДРЕСА_3 не виявлено.

У липні 2014 року ОСОБА_3 дізналась про смерть батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги за законом, звернулися до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. При зверненні до приватного нотаріуса Квочак Л. Т. позивачів повідомили, що на належну ОСОБА_7 квартиру, отриману ним за договором міни, нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину дружині померлого.

ОСОБА_4 фактично завершив незаконну реконструкцію частини їхньої квартири, встановив окремі двері, зробив ремонт, планує використовувати дане приміщення для ведення підприємницької діяльності. Протягом проведення реконструкції частини квартири відповідач постійно чинив перешкоди у користуванні належною позивачам квартирою.

З урахуванням уточнених позовних вимог просили:

визнати недійсним договір міни нерухомого майна - 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 4976 ;

скасувати запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, 4976, 23 грудня 2008 року, приватний нотаріус Дорошенко О. В.;

застосувати наслідки недійсності правочину;

скасувати свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 25 березня 2014 року, на квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_2 ;

скасувати запис про державну реєстрацію прав на підставі вказаного свідоцтва.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2019 року за заявами позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позов в частині вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину, скасування свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25 березня 2014 року та скасування запису про державну реєстрацію прав на підставі вказаного свідоцтва - залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір міни нерухомого майна - 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 4976 та скасовано запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, 4976, 23 грудня 2008, приватний нотаріус Дорошенко О. В.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 на час укладення спірного договору міни не перебувала у спільній частковій власності померлого ОСОБА_7 та інших членів його сім`ї, а відповідно до Свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, належала ОСОБА_7 та позивачам на праві спільної сумісної власності. А тому, відсутність згоди всіх співвласників квартири на відчуження її частки порушує права позивачів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Олександрова О. П. про ухвалення додаткового рішення.

Ухвала мотивована тим, що під час ухвалення судового рішення судом розглянуті всі вимоги, зазначені в позовній заяві, дана оцінка всім доводам та доказам, які надали сторони, відповідність цих вимог до норм закону та встановлених обставин у справі і на підставі цього ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відтак доводи представника відповідача, зазначені в заяві про ухвалення додаткового рішення є безпідставними.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2020 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира належала ОСОБА_7 та позивачам на праві спільної сумісної власності. Оскільки оспорюваний договір міни укладений без згоди співвласників на відчуження майна та порушує права позивачів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання його недійсним.

Посилання апелянтів та представників на те, що позивачі пропустили без поважних причин загальний строк звернення до суду за захистом порушеного права і тому в позові має бути відмовлено, безпідставне. Адже, судом достовірно встановлено, що позивачі, як співвласники спірної квартири, не були присутні при нотаріальному посвідченні договору міни частки житлового приміщення, не давали своєї згоди на укладення цього договору. Судом першої інстанції також з`ясовано, що між позивачами та ОСОБА_7 тривалий час існував конфлікт, який унеможливлював спільне користування квартирою. ОСОБА_7 проживав у згаданій вище квартирі з іншою жінкою, оплачував комунальні послуги сам. Позивачі проживали в іншому населеному пункті. Твердження позивачів про те, що про укладення згаданого вище договору міни та порушення їх прав вони дізнались тільки після смерті ОСОБА_7 , ніякими об`єктивними і достовірними доказами не спростовано.

Оскільки на користь ОСОБА_5 не ухвалювалось рішення, тому не підлягають розподілу судові витрати, понесені нею у справі.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т., про визнання недійсним договору міни нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію прав за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2020 року закрито.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_6 не є стороною оспорюваного договору, а надавала згоду на його укладення, тобто не є особою, що має бути притягнутою до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. У зв`язку з цим, у ОСОБА_6 не виникає обов`язку повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, на підставі оспорюваного договору в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зроблено запис про право власності ОСОБА_4 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та прийнято рішення про закриття запису від 18 грудня 2008 року за ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що оскарженим рішенням суду першої інстанції, яким визнано недійсним договір міни нерухомого майна, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, та скасовано запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У липні 2020 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 14 000,00 грн та судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 3 830,80 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 756/123327/15 та не спростували заявлену відповідачем правову позицію стосовно того, що квартира АДРЕСА_1 належала позивачам і ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності. Оскільки в державному реєстрі квартира була зареєстрована на праві спільної часткової власності із визначенням за кожним по 1/4 частки, то саме ці права мали пріоритет над будь-якими іншими, які не були зареєстровані. Тому, оцінюючи наявність права на укладення договору міни, нотаріус за будь-яких обставин повинен був приймати рішення щодо його нотаріального посвідчення, надаючи пріоритет даним, які містилися в державному реєстрі. Позивачами обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до поновлення порушених прав, а тому такі вимоги не можуть бути задоволені судом. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі заявляли про застосування позовної давності до заявлених вимог. Однак, суди безпідставно не застосували позовну давність за заявами відповідачів, не встановили початок перебігу позовної давності, не надали оцінку доказам і не спростували їхні доводи.

В резолютивній частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року не зазначено про розподіл судових витрат, зокрема, щодо витрат на правничу допомогу та судовий збір. ОСОБА_5 не є стороною оскаржуваного договору, не подавала документи на державну реєстрацію, не володіла та не володіє майном, щодо якого виник спір, а тому дане рішення жодним чином не стосувалось її і не вплинуло на її права та обов`язки. Ні в частині вимог про визнання договору недійсним, ані в частині похідної вимоги про скасування державної реєстрації ОСОБА_5 не є належним відповідачем. Фактично всі вимоги стосуються тільки іншого відповідача. Якщо вважати, що ОСОБА_5 була співвідповідачем за вимогами, які були залишені судом без розгляду на підставі заяв позивачів, то вона має право на відшкодування витрат на правову допомогу.

У серпні 2020 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не застосували правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), яка стосується початку перебігу позовної давності. Суд апеляційної інстанції у своїй постанові відхилив доводи відповідачів про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачами позовної давності. При цьому суд першої інстанції взагалі доводи відповідачів про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності залишив поза уваги. Позивачі оскаржували договір міни, який було укладено 23 грудня 2008 року і просили визнати його недійсним. З позовом вони звернулися у 2015 році і при цьому не просили суд поновити їм строк на звернення до суду. Суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях зробили невірний висновок про те, що спірна квартира на момент вчинення оспорюваного договору міни належала ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. У свідоцтві про право власності від 11 грудня 2008 року вказано про рівні долі. 18 грудня 2008 року співвласники зареєстрували свої права на вищевказану квартиру у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому було зареєстровано право спільної часткової власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 в розмірі 1/4, ОСОБА_1 в розмірі 1/4, ОСОБА_3 в розмірі 1/4, ОСОБА_2 в розмірі 1/4. Проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на спірну квартиру ніхто не оскаржував. Суди зробили неправильний висновок про те, що договір міни слід визнати недійсним у зв`язку з тим, що інші співвласники не надали свою письмову згоду на вчинення такого правочину. Єдине обмеження щодо розпорядження своєю часткою у спільному майні встановлено статтею 362 ЦК України, відповідно до якого у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю. У цій справі відчуження частки відбувалось не шляхом купівлі-продажу, а шляхом міни, а тому і було відсутнє переважне право у позивачів бути стороною договору міни. ОСОБА_4 є добросовісним набувачем частки у спірній квартирі. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У грудні 2020 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, у якій просить скасувати ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, передати справу до Івано-Франківського апеляційного суду для розгляду її апеляційної скарги по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення оспорюваного договору міни вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 і майно, яке відчужувалось ними за цим договором шляхом обміну, є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Вчинивши обмін, ОСОБА_6 стала поряд з ОСОБА_4 співвласницею 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . І ця частка є її та ОСОБА_4 спільною сумісною власністю подружжя. Оскаржуване рішення суду першої інстанції впливає на її права і порушує їх. Саме тому, суд першої інстанції повинен був залучити її до участі у розгляді даної справи.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 , у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що твердження про те, що витяг про реєстрацію права власності на квартиру за № 21338685 від 19 грудня 2008 року свідчить про спільну часткову власність на неї, а тому ОСОБА_7 мав право розпорядитися своєю часткою у квартирі без згоди співвласників, є помилковим. Право власності на спірну квартиру виникло внаслідок приватизації з моменту прийняття відповідного рішення місцевою радою та посвідчувалось свідоцтвом від 11 грудня 2008 року, а не з моменту їх реєстрації, оскільки в силу положень статті 344 ЦК Ураїни право на нерухоме майно з моменту їх реєстрації виникають у разі набуття таких за договором. Між співвласниками квартири АДРЕСА_1 мав місце довготривалий конфлікт з приводу користування квартирою, який унеможливлював їх спільне проживання в ній. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 вимушено проживали у с. Нижній Вербіж Коломийського району, ОСОБА_7 залишився проживати у спірній квартирі з іншою жінкою. Вони взагалі не спілкувалися. У липні 2014 року ОСОБА_3 дізналася про смерть батька. Про укладений оспорюваний договір міни позивач дізналися у квітні-травні 2015 року, коли ОСОБА_4 відокремив кімнату площею 19,01 кв.м та розпочав будівельні роботи з реконструкції частини квартири під торгово-офісне приміщення, облаштувавши окремий вхід з АДРЕСА_3 . Саме з цього часу почався перебіг позовної давності. Позивачі, як співвласники спірної квартири, не були присутні при нотаріальному посвідченні договору міни частки житлового приміщення, не давали згоди на укладення цього договору. Укладення оспорюваного договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому із співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності. ОСОБА_4 відокремив кімнату площею 19,01 кв. м., чим порушив права позивачів на житло, виділене їм у користування рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2008 року. Суди першої та апеляційної інстанції правильно вирішили питання щодо розподілу судових витрат.

У вересні 2020 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що між співвласниками квартири АДРЕСА_1 мав місце довготривалий конфлікт з приводу користування квартирою, який унеможливлював їх спільне проживання в ній. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вимушено проживали у с. Нижній Вербіж Коломийського району, а ОСОБА_7 залишився проживати у спірній квартирі з іншою жінкою. Вони взагалі не спілкувалися. У липні 2014 року ОСОБА_3 дізналася про смерть батька. У квітні 2015 року позивачі виявили, що у спірній квартирі проводиться реконструкція: у кімнаті, площею 19,1 кв.м, яка за рішенням суду виділена позивачам у користування, вікно переобладнано під додатковий вхід у квартиру. Саме з цього часу почався перебіг позовної давності. Позивачі, як співвласники спірної квартири, не були присутні при нотаріальному посвідченні договору міни частки житлового приміщення, не давали згоди на укладення цього договору. Укладення оспорюваного договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому із співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6 , у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_6 не вирішувалися. За таких обставин, ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року є законною та обґрунтованою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 344/17464/15-ц за касаційною скаргою ОСОБА_5 , витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного суду від 20 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 .

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2020 року зупинено дію рішення Івано-Франківського міського суду м. Івано-Франківськ від 05 лютого 2020 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

У грудні 2020 року справа 344/17464/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року продовжено ОСОБА_3 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_5 , відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні клопотання про касаційний розгляд справи № 344/17464/15-ц за її участю або участю її представника та повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи, справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

В ухвалі Верховного Суду від 10 серпня 2020 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_5 містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 756/12327/15, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 487/10132/14-ц, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

В ухвалі Верховного Суду від 20 серпня 2020 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_4 містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-2069цс16 ).

В ухвалі Верховного Суду від 30 грудня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі ОСОБА_6 доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Фактичні обставини

Суди встановили, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - по 1/4 частки кожном.

21 липня 1998 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняв рішення № 298 «Про розгляд житлових питань», яким затвердив спільне рішення адміністрації та профкому про виділення житла в будинках, побудованих господарським способом: 13. Трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41,07 кв. м. виділено ОСОБА_7 , склад сім`ї: він, дружина, донька ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 .

02 листопада 1998 року ОСОБА_7 отримав ордер на житлове приміщення № 004322 для себе та членів його сім`ї.

Згідно Свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, на підставі розпорядження міського голови від 08 грудня 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_7 , ОСОБА_1 - дружині, ОСОБА_3 - дочці та ОСОБА_2 - сину.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2003 року шлюб, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 - розірвано.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2003 року зобов`язано ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , неповнолітньому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вказану квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2004 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про виселення без надання іншого жилого приміщення .

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2007 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про виселення з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі без надання іншого житла, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2007 року.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2008 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про примусове вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та визнання права на приватизацію квартири, а саме, вирішено вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; встановлено наступний порядок користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_7 кімнату, площею 13,1 кв м, зазначену в плані технічного паспорту під № 4, кімнати площею 19,1 кв. м, 9,4 кв. м, зазначених в плані технічного паспорту під №№ 2, 9, залишено в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а кухню, туалет, ванну, кладову та два коридори залишено в спільному користуванні.

Згідно копії довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галицька брама» від 22 грудня 2008 року № 30, у квартирі по АДРЕСА_1 проживають і прописані: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

23 грудня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір міни нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 4976, відповідно до якого сторони обміняли належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 на 1/4 частину належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 7.1. цього договору ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі, майно, що відчужується за цим договором є спільною сумісною власністю подружжя. Згода другого із подружжя на укладення даного договору отримана у встановленому законом порядку та підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В. 23 грудня 2008 по реєстру № 4973.

Згідно пункту 7.2. даного договору 1/4 частини квартири набута внаслідок приватизації та є особистою приватною власністю ОСОБА_7 .

Відповідно до копій витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 січня 2009 року № 21599046 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 лютого 2016 року № 52486331, на підставі договору міни від 23 грудня 2008 року № 4976 19 січня 2009 внесено запис про право власності ОСОБА_4 на 1/4 квартири АДРЕСА_1 , та прийнято рішення про закриття запису від 18 грудня 2008 року за ОСОБА_7 , підстава закриття права власності: відчуження долі.

19 листопада 2003 року, ОСОБА_7 одружився зі ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

19 лютого 2014 року ОСОБА_10 подала заяву приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. про прийняття спадщини за законом після смерті її чоловіка - ОСОБА_7 на спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_2 , та грошових коштів, які знаходяться в ПАТ КБ «ПриватБанк» .

Квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_7 на праві приватної власності ( частка 1/1) .

Згідно довідки, виданої 04 листопада 2013 року КП «Єдиний розрахунковий центр» ОСОБА_10 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Чоловік - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у цій квартирі до дня смерті.

25 березня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. видано ОСОБА_10 свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_7 - на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галицька брама» від 24 квітня 2015 року № 169, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно з листом Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 15 травня 2015 року № В-15/1009/200/2 зазначено, що ОСОБА_4 до Управління ДАБІ в Івано-Франківській області подано декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції частини власної квартири під торгово-офісне приміщення на АДРЕСА_1 , яка була перевірена на повноту даних та зареєстрована за № ІФ 37 від 12 березня 2015 року. ОСОБА_4 направлено листа з вимогою забезпечити доступ до квартири АДРЕСА_1 та бути присутнім при здійсненні перевірки 25 травня 2015 року.

Листом Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області №В-15/1009/200/4 та від 22 липня 2015 року, за зверненням ОСОБА_3 проінформовано, що громадянином ОСОБА_4 до Управління ДАБІ було подано декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції власної квартири під торгово-офісне приміщення на АДРЕСА_1 , яка була перевірена на повноту даних та зареєстрована за № ІФ 37 від 12 березня 2015 року.

З листа Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 23 жовтня 2015 року № 3407/02-14/1 слідує, що заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одержана 23 жовтня 2015 року та повідомлено, що після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в позові відмовлено.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року в справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19) вказано, що «відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Сторонами оспорюваного правочину були ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовну заяву про визнання недійсним договору міни, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не з`ясував належний суб`єктний склад учасників справи.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

З урахуванням того, що встановлена наявність підстави, яка зумовлює скасування судового рішення, то суд касаційної інстанції не аналізує інші підстави відкриття касаційного провадження.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_6 колегія суддів зазначає наступне.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У частині першій статті 352 ЦПК України закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Отже, у разі якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не були залучені до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

ОСОБА_6 не була залучена до розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до пункту 7.1. договору міни ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі, майно, що відчужується за цим договором є спільною сумісною власністю подружжя. Згода другого із подружжя на укладення даного договору отримана у встановленому законом порядку та підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В. 23 грудня 2008 року по реєстру № 4973.

Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано в статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавець у вказаній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що оскарженим рішенням суду першої інстанції, яким визнано недійсним договір міни нерухомого майна, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, та скасовано запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_6 та закрив апеляційне провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення суду першої інстанції, постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 необхідно задовольнити частково; оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати; передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження постановлена з порушенням норм процесуального права. У зв`язки з наведеним колегія суддів вважає, що Касаційну скаргу ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2020 року зупинено дію рішення Івано-Франківського міського суду м. Івано-Франківськ від 05 лютого 2020 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку, оскільки колегія суддів зробила висновок про скасування судового рішення, підстави для поновлення його дії відсутні.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року скасувати.

Справу № 344/17464/15-ц направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року, ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов