Справа № 760/708/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Мельник Ю.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , третя особа Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, -

В С Т А Н О В И В:

11.01.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в її інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла.

У позовній заяві позивачі посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , про що свідчать відомості у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_1 від 23.02.2015 року, виданому відділом реєстрації смерті у м. Києві.

За життя на підставі ордеру №042333 серії Б, виданого 07.03.1980 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів міста Києва, ОСОБА_6 була надана в користування кімната, площею 12,9 кв. м, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

27.01.1984 року ОСОБА_6 уклав шлюб з матір`ю позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , про що свідчать відомості у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 27.01.1984 року. Після укладення шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

З того часу ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 та вітчимом ОСОБА_6 почав проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де з 10.05.1984 року було зареєстровано його постійне місце проживання.

Після народження позивачки ОСОБА_10 вона також з 1991 року проживала у цій квартирі та була зареєстрована за її адресою: АДРЕСА_1 , де проживає і досі.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про свідчать відомості, наявні у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_3 від 15.11.2007 року, виданому виконкомом Клавдієве-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області.

Після смерті ОСОБА_7 . ОСОБА_1 із сім`єю, у тому числі й ОСОБА_10 , продовжували проживати у зазначеній квартирі.

Проте, починаючи з вересня 2007 року, позивачі періодично були відсутні з поважних причин, але приїздили до ОСОБА_6 щомісяця, піклувались про нього, дбали про технічний стан квартири, проводили поточні ремонти, здійснювали оплату комунальних витрат по квартирі, як самостійно, так і передаючи гроші безпосередньо ОСОБА_6 , жили у квартирі та зберігали в ній свої речі.

Однак у 2013 році позивачі дізнались, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.04.2012 року у цивільній справі № 2-1277/12 вони були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого 22.05.2012 року позивачі були зняті з обліку за місцем проживання.

У липні 2012 року позивачі звернулися до Солом`янського районного суду міста Києва з заявою про перегляд заочного рішення.

Після перегляду рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.05.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було відмовлено.

Цим же рішенням зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоклівський», про вселення до квартири АДРЕСА_2 , - задоволено.

На підставі цього рішення позивачам була відновлена їх реєстрація за місцем проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Також після народження ОСОБА_3 у 2014 році його місце проживання як члена сім`ї теж було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, під час розгляду вказаної справи позивачам стало відомо, що ОСОБА_6 22.04.2011 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , про що свідчать відомості, наявні у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_4 від 22.04.2011 року, виданому відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, за а/з № 445.

Також у період, коли позивачі були зняті з обліку за місцем проживання, а саме 29.05.2012 року ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі. При цьому позивачі як члени сім`ї наймодавця своєї згоди на взяття на облік за місцем проживання не надавали.

В цей же період, а саме 19.06.2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до органу приватизації Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу квартири АДРЕСА_2 у спільну часткову власність.

Розпорядженням відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 45233 від 26.06.2012 року було передано вищевказану квартиру у спільну часткову власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та на підставі зазначеного розпорядження було видано на їх ім`я свідоцтво про право спільної часткової власності на цю квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року у цивільній справі № 760/13656/13-ц за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, про визнання недійсним розпорядження було визнано недійсним розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації Управління житлово-комунального господарства Відділ приватизації державного житла від 26.06.2012 року № 45233 про передачу квартири АДРЕСА_2 у власність. Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року у цивільній справі № 760/5594/15-ц за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_1 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності було визнано недійсним свідоцтво про право власності від 26.06.2012 року на квартиру АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вказане рішення у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року.

Підставою задоволення позовів у зазначених цивільних справах стало те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , приватизувавши квартиру, порушили майнові права позивачів на житло, в тому числі й право на приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2017 року та постановою Верховного Суду від 24.06.2019 року, у цивільній справі № 760/15645/15-ц шлюб між ОСОБА_6 ті ОСОБА_5 , зареєстрований 22.04.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 445, визнаний недійсним.

Водночас ОСОБА_5 дізналася про смерть ОСОБА_6 під час судового розгляду справи про визнання шлюбу недійсним і лише після його смерті вона заселилася до квартири та почала в ній проживати, оскільки з 29.05.2012 року її місце проживання на підставі шлюбу було зареєстроване у цій квартирі та є зареєстрованим і досі.

Таким чином, ОСОБА_5 зареєструвала своє місце проживання у квартирі та заселилася у спірну квартиру на підставі фіктивного шлюбу з ОСОБА_6 .

Між тим, ОСОБА_5 , проживаючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та будучи у ній зареєстрованою як за постійним місцем проживання, порушує права позивачів на користування всією квартирою, оскільки повністю займає одну кімнату та користується загальними приміщеннями, а також порушує майнові права позивачів на приватизацію вказаної квартири, оскільки переслідує мету отримати право на приватизацію разом з позивачами, не будучи їх членом сім`ї.

Виходячи з викладеного, відповідно до ст. 45 СК України недійсний шлюб (ст. 39 цього Кодексу), в тому числі, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв`язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена.

Отже, оскільки місце проживання ОСОБА_5 було зареєстроване у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі фіктивного шлюбу, без надання згоди членів сім`ї наймача, то остання самоправно зайняла жиле приміщення, а саме зазначену вище квартиру.

Виселятися та знімати з реєстрації своє місце проживання ОСОБА_5 в добровільному порядку не погоджується. За таких обставин відповідач має бути виселена з квартири без надання їй іншого жилого приміщення. Враховуючи викладене, просять задовольнити позов.

Також позивачі зазначають про судові витрати, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи, а саме: судовий збір - 1 818 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи, що орієнтовно складуть 15 000 грн. та включатимуть гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2021 року прийнято справу до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В ухвалі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Стороною відповідача 08.06.2021 року поданий відзив, в якому відповідач посилається на доводи, з огляду на які вона не визнає заявлений позов та просить відмовити в його задоволенні.

Так, вважає, що позивачі не надали до суду доказів наявності факту порушення з її боку їхніх прав як на користування всією квартирою, так і на приватизацію вказаної квартири.

При цьому зазначає, що саме позивачі систематично порушують правила користування спірною квартирою та обмежують її право користування загальними приміщеннями квартири, а також, що позивачі не вживали заходів для приватизації спірної квартири і відповідно не надали суду доказів, які б підтверджували їх припущення про те, що факт реєстрації місця проживання відповідачки в квартирі перешкоджає їм скористуватись правом на приватизацію житлового фонду.

Щодо преюдиційних фактів, встановлених судовими рішеннями, то вважає, що ними встановлено, що позивачі з 1992 року не проживали в спірній квартирі та позивачі ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_6 .

Також вказує, що її право проживання в квартирі не пов`язано з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_6 , оскільки позивачі не надали до суду жодного доказу на підтвердження наявності зв`язку між реєстрацією шлюбу та реєстрацією її місця проживання в спірній квартирі.

Дійсно, 22.04.2011 року було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_6 . Разом з тим, її місце проживання в спірній квартирі було зареєстровано 29.05.2012 року.

Стверджує, що станом на момент реєстрації місця проживання в спірній квартирі вона з ОСОБА_6 проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, мали обопільні права та обов`язки і піклувались один про одного, вели спільне господарство та разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, ОСОБА_6 за життя визнавав її членом своєї сім`ї.

А так як на той час в спірній квартирі був зареєстрований тільки ОСОБА_6 , то відповідно до вимог чинного законодавства він і надав згоду на реєстрацію її місця проживання в спірній квартирі.

Отримувати згоду позивачів на таку реєстрацію не було необхідності, оскільки в спірній квартирі місце реєстрації позивачів не було зареєстровано; позивачі, починаючи з 1992 року, фактично не проживали в спірній квартирі; позивачі в розумінні чинного законодавства України (ст. З СК України) ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_6 .

Крім того, вважає, що позивачі в будь-якому разі пропустили строк позовної давності.

При цьому зазначає, що положеннями ч. 4 ст. 45 СК України передбачено лише можливість, а не обов`язковість, виселення, а в даному випадку її виселення призведе до обмеження її конституційного права на житло та до того, що вона стане бездомною особою.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2021 року в задоволені клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію.

13.09.2021 року представником третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надано пояснення з посиланням на зобов`язання відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органів державної влади та органів місцевого самоврядування діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Вказує, що відповідно до п.26 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи.

За інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 5 осіб.

Зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була приватизована згідно з розпорядженням відділу приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.06.2012 року №45233 на двох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , в рівних частках.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17.12.2013 року визнано недійсним розпорядження відділу приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 червня 2012 року №45233 про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року визнано недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Станом на 10.09.2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , неприватизована.

При винесенні рішення покладаються на розсуд суду, просять винести законне та обґрунтоване рішення. Самостійних вимог щодо предмету спору не заявляють.

Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва № 224 від 11.02.1980 року ОСОБА_6 на сім`ю із однієї особи було надано у безстрокове користування житлове приміщення - кімнату площею 12,9 кв. м в загальній двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в яку він вселився на підставі ордеру №042333 серії Б, виданого 07.03.1980 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів міста Києва.

27.01.1984 року ОСОБА_6 уклав шлюб з матір`ю позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , яка 21.02.1984 року була зареєстрована у цій квартирі.

10.05.1984 року було зареєстровано за вказаною адресою постійне місце проживання позивача ОСОБА_1 .

У зв`язку з тим, що друга кімната в квартирі АДРЕСА_2 звільнилась, підприємство - НГЧ-1, де працював ОСОБА_6 , звернулось листом №390-178 від 05.07.1984 року з клопотанням про приєднання звільненої кімнати площею 17 кв. м до особового рахунку ОСОБА_6 за цією ж адресою, де він проживав у кімнаті площею 12,9 кв. м складом сім`ї 3 особи.

Відповідно до довідок Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський» від 07.05.2008 року та від 11.07.2011 року особовий рахунок був відкритий на ім`я ОСОБА_6 як відповідального квартиронаймача 2-х кімнат житловою площею 30,5 кв. м у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Таким чином, виходячи зі встановленого ст. 9 ЖК правила, договір найма також укладається безстроково. При цьому наймач, на ім`я якого виданий ордер та з яким укладений договір найму, не користується ніякими привілеями перед іншими членами сім`ї, а є лише представником сім`ї перед наймодавцем та може бути замінений на іншого члена сім`ї.

Так, відповідно до ст. 106 ЖК України будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати з різних причин та життєвих обставин визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 з 10.05.1984 року як член сім`ї наймача разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 та вітчимом ОСОБА_6 був зареєстрований та проживав у спірній квартирі в установленому законом порядку.

Після народження у1991 році позивачки ОСОБА_10 вона також проживала у цій же квартирі та її місце проживання за адресою цієї квартири було зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

22.04.2011 року ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві був складений актовий запис і № 445 від 22.04.2011року.

29.05.2012 року місце проживання відповідача ОСОБА_5 було зареєстровано в спірній квартирі.

Разом з тим, саме напередодні її реєстрації заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.04.2012 року позивачі були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

За заявою позивачів ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30.08.2012 року заочне рішення від 25.04.2012 року було скасоване та справа призначена до судового розгляду.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.05.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було відмовлено, виходячи з поважності причин не проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_10 на спірній жилій площі через створення ОСОБА_6 нестерпних умов проживання.

Цим же рішенням зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський», про вселення був задоволений.

На підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2013 року позивачі 12.09.2013 року були зареєстровані за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

Також після народження ОСОБА_3 у 2014 році та ОСОБА_4 у 2021 році їх місце проживання як членів сім`ї ОСОБА_10 теж було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, у період, коли позивачі були зняті з обліку за місцем проживання, а саме 19.06.2012 року відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до органу приватизації Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу квартири АДРЕСА_2 у спільну часткову власність.

Вказану квартиру було передано у спільну часткову власність відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розпорядженням відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 45233 від 26.06.2012 року, на підставі якого 26.06.2012 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17.12.2013 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, у цивільній справі № 760/13656/13-ц за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, про визнання недійсним розпорядження було визнано недійсним розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації Управління житлово-комунального господарства Відділ приватизації державного житла від 26.06.2012 року № 45233 про задоволення заяви ОСОБА_6 про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну спільну часткову власність.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13.10.2015 року у цивільній справі № 760/5594/15-ц за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_1 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності було визнано недійсним свідоцтво про право власності від 26.06.2012 року, видане на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на квартиру АДРЕСА_2 , яка була приватизована без згоди позивачів та їх участі в приватизації.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13.10.2015 року у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року.

Підставою задоволення позовів стало те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , приватизувавши квартиру, порушили майнові права на житло ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , які рішенням суду були поновлені на реєстраційному обліку за адресою спірної квартири та вселені в цю квартиру, в тому числі й їх право на приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року у цивільній справі № 760/15645/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.03.2017 року та постановою Верховного Суду від 24.06.2019 року, якими було схвалено доводи рішення, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , зареєстрований 22.04.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 445, визнаний недійсним, виходячи з того, що судами встановлено, що, незважаючи на реєстрацію ОСОБА_5 у квартирі ОСОБА_6 , вона з останнім постійно не проживала, не була пов`язана спільним побутом, не мала взаємних прав та обов`язків, шлюб був укладений без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, вона не приймала участь у його лікуванні та не була присутня на його похованні, оскільки їй взагалі не було відомо про його смерть.

Частиною 1 ст. 45 СК України встановлено, що недійсний шлюб (ст. 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 45 СК України визначено, що особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв`язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена.

Таким чином, закон передбачає настання негативних наслідків для однієї сторони, яка без наміру реально створити сім`ю та підтримувати подружні стосунки мала намір укласти фіктивний шлюб з намаганням формально отримати деякі елементи правового статусу подружжя - зокрема, право користування житлом як член сім`ї.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону й за рішенням суду. Однак людина може користуватися тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Таке право виникає, зокрема, у власника житла (гл.28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816ЦК, ст.ст. 64,160 ЖК).

Так, відповідно до ст. 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

За визначенням ст.63 ЖК предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Правилами ст. 64 ЖК передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, рівні з іншими членами сім`ї, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача або були визнані членами сім`ї наймача, та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, серед членів сім`ї наймача виділяють дві категорії:

1) безспірні члени сім`ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача);

2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші).

За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Зазначеної згоди не потрібно лише на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, під час вирішення спору про наявність права користування жилим приміщенням у осіб, що вселилися до наймача, необхідно з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, факт дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, визнання їх членами сім`ї наймача та інших обставин справи, що мають істотне значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Між тим, жодної з викладених вище правил та умов щодо вселення відповідачки дотримано не було, а порушення встановленого порядку вселення не тягне правових наслідків у виді набуття права користування жилим приміщенням.

Так, відповідачка 22.04.2011 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , а з 29.05.2012 року її місце проживання було зареєстровано в спірній квартирі саме у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_6 і на спростування такої підстави реєстрації відповідачка не надала будь-яких належних та допустимих доказів.

Водночас, суд приймає до уваги такі суттєві обставини, встановлені рішенням судів, що за життя наймача ОСОБА_6 відповідачка проживала окремо від нього та за його життя зв`язок з іншим жилим приміщенням вона не втрачала, спільного господарства з ним не вела, допомогу не надавала, сталі сімейні відносини між ними не склались, у зв`язку з чим шлюб був визнаний недійсним.

При цьому необхідна на вселення в жиле приміщення згода інших осіб, а саме позивачів, які продовжують проживати в ньому та зареєстровані за його адресою, оскільки вони мають такі ж права і обов`язки як і наймач, отримана не була.

Вселення з недотриманням хоча би одної з вказаних умов є порушенням встановленого законом порядку і повинно визнаватися незаконним, тому не дивлячись, що відповідачка зареєструвалась та вселилась в спірну квартиру, право користування житлом для відповідачки ці факти не створюють.

Відповідно, судом враховується, що наявність прописки не може бути беззаперечною підставою для визнання права користування жилим приміщенням, за особою, яка там проживала чи вселилась без достатніх правових на то підстав.

Також і сама по собі тривалість користування зайнятим приміщенням не створює правових наслідків у вигляді визнання за особою права користування цим жилим приміщенням, оскільки право користування останнім виникає у особи у зв`язку з набуттям такого права у встановленому законом порядку.

Тому ті обставини, що відповідач вселилась та фактично проживає у спірній квартирі, не свідчить про дотримання нею передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру та про набуття права користування даною квартирою, оскільки згідно з законодавством не можуть бути визнані підставами, які породжують таке право.

З`ясувавши обставини, оцінивши надані докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що відповідач, не будучи членом сім`ї наймача, не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки не довела наявність правових підстав на проживання у спірній квартирі, тобто, дотримання визначеного законом порядку вселення у спірну квартиру.

У ч.3 ст.116 ЖК, на яку як підставу виселення відповідачки посилаються позивачі, прописано, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При цьому, ВСУ визначив, що такими, які самоправно зайняли житлове приміщення, вважаються особи, котрі вселилися до нього самовільно без будь-яких правових підстав. Виселення цих осіб пов`язане саме з відсутністю в них будь-яких підстав для зайняття житлової площі.

Згідно з положеннями ч.1 ст.109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Між тим, Конституція обмежує перелік осіб, які мають право виселяти громадянина. Таким правом наділений лише суд, до якого зацікавлені особи мають право тільки звернутися з позовом про виселення.

Главами 1, 2 ЖК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визначено правове регулювання порядку надання в найм жилого приміщення, яке знаходиться у державній і комунальній власності, користування ним та виселення.

Однак при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства, оскільки застарілі норми Житлового кодексу Української РСР обмежують деякі права, визначені нормами Цивільного кодексу України.

Зокрема, Перша судова палата Касаційного цивільного суду по справі 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18 постановила, що з огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30.06.1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401- 406 ЦК України.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Водночас, відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, наймач через суд має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення у будь-який час порушень свого права користування, в тому числі усіх перешкод у користуванні майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Таке право виникає тоді, коли майно набуто на підставах, що не заборонені законом, тобто у встановленому законом порядку.

Встановлено, що права позивачів, які у встановленому законом порядку набули самостійних прав щодо користування жилим приміщенням, присутністю відповідачки порушуються.

Також, виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та норм ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, а тому має передбачені ст. 64 ЖК України право користування цим приміщенням, а, відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї, то проживання відповідачки та її реєстрація за спірною адресою створює перешкоди у здійснення позивачами права на приватизацію житла.

Тому у позивачів, як квартиронаймача та членів сім`ї квартиронаймача, тобто зацікавлених осіб, виникло право, яке належить власнику житла, ставити питання за викладених обставин про усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання спірним майном шляхом виселення особи, що вселилась в житлове приміщення без належних правових підстав.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Оскільки встановлено, що відповідач не має права користування спірним житловим приміщенням, вимога про виселення має бути задоволена, у зв`язку з тим, що право позивачів користування спірним житлом як його наймачів потребує захисту.

Щодо посилань відповідачки на те, що положеннями ч. 4 ст. 45 СК України передбачено лише можливість виселення, а у випадку виселення відповідачки призведе до обмеження її конституційного права на житло та до того, що вона стане бездомною особою, то слід зазначити, що вирішувати спір належить з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Суд зауважує, що виселення є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла за ст. 8 Конвенції. Проте, може бути необхідним для захисту прав інших осіб.

Тому, зважаючи на обставини справи, які не впливають на обґрунтованість продовжуваного інтересу відповідачки у збереженні користування спірним житлом, в принципі такий засіб правового захисту як виселення є ефективним та таким, що становить пропорційне втручання у право відповідачки на повагу до житла, яке не може превалювати над правами позивачів, допоможіть вирішить спірну ситуацію та забезпечить дотримання справедливого балансу між конкуруючими інтересами сторін.

Так, в даних спірних житлових правовідносинах припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, у відповідачки відсутні правомірні підстави зайняття жилого приміщення, за життя наймача, з яким її сімейні стосунки спростовані, мала інше постійне місце проживання, спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких змушені проживати позивачі, які мають забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітніх синів позивачки, які проживають разом з нею.

Отже, встановивши, що права позивачів порушені, необхідно дотримуватися балансу захисту права позивачів, які, маючи законне право користування житлом, зіштовхнулись з перешкодами у повному здійсненні своїх прав, у зв`язку з чим інтереси позивачів, як правомірних користувачів спірним житлом, перевищують інтереси особи, у якої відсутні правові підстави користування цим же житлом.

Суд, комплексно оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про обґрунтованість позову, оскільки позивачами доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються у своєму позові.

Щодо часу, з якого позивачам стало відомо про порушення відповідачем встановленого законодавством порядку вселення, та відрахування з того часу строку позовної давності, про застосування якого просила відповідачка, то, виходячи з нижченаведеного, позивачами при зверненні до суду з позовом строк не був пропущений.

Таку, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Для вирішення застосування до спірних правовідносин позовної давності необхідно з`ясувати, до якого різновиду позовів - віндикаційного чи негаторного - належить позов про виселення особи із житла.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про те, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

Поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Отже, таким же чином припинення права користування житловим приміщенням може бути підтверджено у судовому порядку упродовж всього часу тривання такого правопорушення, якщо це право пов`язане із захистом права користування відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої наймач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном.

З огляду на наведене, підстави застосування до спірних правовідносин позовної давності відсутні.

Враховуючи наслідки розгляду справи, суд застосовує положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України й судові витрати покладає на відповідача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Судовий збір склав по 908 грн. з кожного позивача, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.

Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн., то на даний час відсутні дані про оплату та детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом, їх співмірність із понесеною сумою витрат на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Керуючись ст.ст. 9, 61, 63, 64, 65, 106, 109, 116 України, ст.ст. 15, 16, 391, 396 України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , третя особа Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла задовольнити.

Виселити ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) з ОСОБА_5 908,00 грн. судового збору.

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) з ОСОБА_5 908,00 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляцій скаргу подано не було.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: