Справа № 297/1956/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р.Ю.

за участю секретарки судового засідання Мацоли О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, Виконавчий комітет Берегівської міської ради Закарпатської області в особі служби у справах дітей, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , в інтересах якого діє представник-адвокат Шалапаюк Віталій Леонідович, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2020 року, ухвалене суддею Ільтьом І.І., повний текст рішення складено 20.03.2020,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, Виконавчий комітет Берегівської міської ради Закарпатської області в особі служби у справах дітей, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Позов обґрунтувала тим, що 11 грудня 1999 року вона була уклала з ОСОБА_6 шлюб, який зареєстрований у відділі РАЦС Берегівського РУЮ Закарпатської області. Від цього шлюбу вони мають спільного сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпастької області від 28 січня 2008 року зазначений шлюб між нею і ОСОБА_6 розірвано.

Однак, за час шлюбу з ОСОБА_6 , вони 29 грудня 2001 року за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 (далі спірна квартира). Право власності на яку тоді було оформлено за ОСОБА_6 .

У жовтні 2016 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя і, як наслідок, заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2016 за нею було визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04.05.2017 зазначене заочне рішення місцевого суду від 28.11.2016 скасовано та у задоволенні її позову відмовлено. Проте постановою Верховного Суду від 05.12.2018 це рішення апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Як наслідок, постановою Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019 скасовано заочне рішення Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року та визнано за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Зазначала, що факт належності їй Ѕ частини спірної квартири підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 березня 2019 року, індексний номер 161107181.

У квітні 2019 року вона вирішила вселитися разом зі своїм сином у спірну квартиру, однак з`ясувалося, що в ній проживають відповідачі, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , які вселилися в дану квартиру з дозволу її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , без її на те згоди як співвласника.

Стверджувала, що подальше проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає їй у користуванні нею. До того ж відповідачі Турзаї зареєструвалися у спірній квартирі 24 червня 2019 року, тобто вже після прийняття Закарпатським апеляційним судом постанови від 06.02.2019, якою за нею визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири, з дозволу її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , який достеменно знав про існування зазначеного судового рішення та який по суті ввів в оману працівників Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області вказавши, що він є одноосібним власником спірної квартири. З приводу відповідачки ОСОБА_2 , то така хоч і не проживає у спірній квартирі, однак так само є зареєстрованою у ній без її на те згоди, що створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Посилаючись на наведені обставини просила позбавити ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_2 , а останніх чотирьох ще й виселити з цієї квартири. Також просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь понесені нею по справі судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_2 та останніх чотирьох ще й виселено з цієї квартири, а також вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 19 травня 2020 року, зокрема поновлено ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат представник-адвокат Шалапаюк В.Л., строк на апеляційне оскарження рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 12.03.2020.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - адвокат Шалапаюк В.Л. посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які місцевий суд уважав доведеними, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильності застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що місцевий суд належним чином не звернув уваги на наявність ухвали Верховного Суду від 21.03.2019, оприлюднену наступного ж дня 22.03.2019, якою було відкрито касаційне провадження та зупинено дію постанови Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019, на підставі якої в позивачки ОСОБА_1 і виникло право власності на Ѕ частки спірної квартири й, як наслідок, державним реєстратором безпідставно і всупереч законодавства було проведено відповідні реєстраційні дії за заявою ОСОБА_1 від 21.03.2019 аж тільки 26.03.2019 з приводу спірної квартири.

З огляду на це стверджував, що проведена за позивачкою ОСОБА_1 реєстрація права власності на Ѕ частину спірної квартири є незаконною і такою, що порушує законні майнові права ОСОБА_6 , а відтак є підставою для її скасування.

Посилався, що позивачкою не надано жодних доказів про вчинення їй відповідачами перешкод у користуванні спірною квартирою та про намір її вселитися в цю квартиру. Наголошував, що ОСОБА_1 з 2008 року і по теперішній час постійно проживає зі своєю новою родиною в м. Ужгороді, а відтак справжнього наміру переїжджати в спірну квартиру немає.

Також зазначав, що позивачка з 2008 року жодним чином не цікавилася спірною квартирою, оскільки усвідомлювала її приналежність лише ОСОБА_6 , а її доводи про утримання квартири, сплату житлово-комунальних послуг є надуманими та безпідставними.

Звертав увагу і на те, що у зв`язку з періодичним проживанням ОСОБА_6 за межами м. Берегова та з метою підтримувати житло в придатному стані, сплатою періодичних комунальних платежів, він як одноосібний власник спірної квартири надав законне право (згоду) на проживання в ній з жовтня 2018 року родинні ОСОБА_8 , які між собою перебувають у близьких дружніх відносинах, є кумами, тобто практично членами однієї родини.

За наведених обставин просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Пуканич Е.В. посилався на її безпідставність та надуманість, а тому просив у задоволенні такої відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Пуканич Е.В. апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідачі та представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Пуканича Е.В., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За приписом ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час винесення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог щодо відповідачки ОСОБА_2 ніким з не оспорюється, а тому, згідно зі ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом у цій частині не перевіряється.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстровану шлюбі з 11.12.1999 до 28.01.2008. Від шлюбу подружжя має дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.11).

29 грудня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О. В., відповідно до якого ОСОБА_9 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , за 15 003,00 гривень (т.1 а.с.10).

Як кореспондує ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З постанови Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019 (т.1 а.с.12-19) та постанови Верховного Суду від 29.04.2020 (т.2 а.с.65-69), які набрали законної сили, вбачається, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя і, як наслідок, заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2016 за нею було визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.12.2016 заяву ОСОБА_9 про перегляд зазначеного заочного рішення місцевого суду залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04.05.2017 вказане заочне рішення суду першої інстанції від 28.11.2016 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 05.12.2018 це рішення апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Як наслідок, постановою Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019 скасовано заочне рішення Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , тобто за нею визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019 залишено без змін.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2019 за індексним номером витягу 161107181 вбачається, що 21 березня 2019 року за номером запису про право власності 30880874 за ОСОБА_1 зареєстровано Ѕ частка спірної квартири на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019, яка набрала законної сили (т.1 а.с.20).

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що на час проведення 21 березня 2019 року об 11:49 год державної реєстрації, державний реєстратор не врахував прийняту цього ж дня та оприлюднену аж наступного дня 22.03.2019 в ЄДРСР ухвалу Верховного Суд від 21.03.2019 у справі № 297/2617/16-ц (провадження № 61-5140ск19), якою, зокрема зупинено дію постанови Закарпатського апеляційного суду від 06.02.2019 до закінчення касаційного розгляду справи. Водночас колегія суддів констатує, що в матеріалах справи є відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_9 оспорювались такі дії чи рішення державного реєстратора або проведений ним запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку спірної квартири.

Отже, на переконання колегії суддів, позивачка ОСОБА_1 є законним власником Ѕ частини спірної квартири, придбаної у цілому в грудні 2001 року під час її шлюбу з ОСОБА_9 за спільні кошти подружжя, незалежно від того на чиє ім`я подружжя було зареєстровано дану квартиру. Наявність зазначеного права власності позивачки підтверджена вказаними вище судовими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій, які набрали законної сили.

Як стверджував ОСОБА_9 , зокрема в апеляційній скарзі, то лише за його виключної особистої згоди, він дозволив із жовтня 2018 року проживати у спірній квартирі відповідачів ОСОБА_8 , які є йому близькими друзями, кумами. Водночас із матеріалів слідує і те, що лише ним особисто було надано згоду на реєстрацію в цій квартирі 24.06.2019 відповідачів ОСОБА_8 , які відповідно до листа Центру надання адміністративних послуг Берегівської міської ради Закарпатської області від 23.09.2019 № 4626 зняті з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 (т.1 а.с.28).

Із висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області від 10.03.2020 № 2944/03-17 вбачається, що виходячи з рішення комісії з питань захисту прав дитини від 25.02.2020 (протокол № 4) орган опіки та піклування виносить вирішення даного питання /спору/ на розсуд суду (т.1 а.с.223-224).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України регламентовано, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Винятки із загального правила можуть установлюватись законом, зокрема ст. 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені й у ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР.

Правилом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР констатовано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать, виключно, дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення осіб, що самоправно зайняли жиле приміщення, пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 44 рішення від 2 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. У цій постанові зазначено, зокрема, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю, тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Подібні висновки викладені, зокрема і в постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 639/4569/17-ц (провадження № 61-12784св19)

У цій справі установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є співвласниками спірної квартири в розмірі по Ѕ частки кожен.

Частки співвласників у натурі не виділені.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_9 посилався на те, що він є одноосібним власником спірної квартири. Відтак управі був самостійно вселяти в неї відповідачів, хоча ОСОБА_1 як співвласник даної квартири будь-яку згоду (усно чи письмово) про це не давала, а матеріали справи протилежного не містять.

Отож, на переконання колегії суддів, є установленим факт вселення ОСОБА_9 до спірної квартири відповідачів родину ОСОБА_8 без погодження та без отримання дозволу позивачки ОСОБА_1 як співвласника квартири, що є порушенням визначеного ст. 358 ЦК України порядку здійснення права спільної часткової власності.

Порушення майнових прав позивачки внаслідок недотримання порядку вселення ОСОБА_9 у спірну квартиру відповідачів, які в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР безумовно не є членами його сім`ї, тобто дружиною (чоловіком), батьками, дітьми, а є лише близькими друзями, кумами, а також ураховуючи на відсутність у матеріалах справи відповідного рішення про визнання відповідачів Турзаїв членами сім`ї ОСОБА_9 , на відсутність зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі, тому наведене вказує на можливість захисту цих порушених прав ОСОБА_1 відповідно до положень ст. 391 ЦК України.

Заразом апеляційний суд звертає увагу і на те, що відповідачами рішення суду не оскаржене.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи, не суперечать ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод й усталеній практиці ЄСПЛ та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на третю особу ОСОБА_9 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якого діє представник-адвокат Шалапаюк Віталій Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідачка Судді