Справа № 307/3065/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Фазикош Г.В., Куштана Б.П.,

з участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Тячівського районного суду від 24 червня 2019 року (головуючий суддя Гримут В.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом, мотивуючи наступним.

28.11.2016 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32600353 та здійснено державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, а також земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:006:0029, що розташовані по АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк», які були передані в іпотеку Банку іпотекодавцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 11.04.2008.

Вважають, що рішення приватного нотаріуса про реєстрацію переходу права власності до Банку від 28.11.2016 № 32600353, згідно якого проведено державну реєстрацію права власності та внесено запис про право власності від 21.11.2016 № 17685899 є незаконними, вчиненими з порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок № 1127).

Вказували, що ні боржник, ні іпотекодавець, який є відмінним від боржника, не отримували від Банку письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання.

Зазначали, що державна реєстрація права власності проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів, без надіслання та вручення боржнику та іпотекодавцю повідомлень про порушення основного зобов`язання, зокрема, з порушенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку № 1127.

Нотаріусом при прийнятті рішення про державну реєстрацію права за ПАТ КБ «ПриватБанк» не перевірено наявності необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства.

Доводи позивачів зводяться до того, що у наданій Банком для здійснення державної реєстрації письмовій вимозі про усунення порушень від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359, вказано необґрунтовану інформацію щодо розміру заборгованості в сумі 165 800,31 доларів США. Зазначали, що розмір указаної заборгованості є безпідставним, спростовується рішенням Тячівського районного суду від 18.06.2009 у справі № 2-904/09, яким уже було звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними спорудами, а також присадибну земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:006:0029, що розташовані по АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості перед ЗАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA в розмірі 577 146,00 грн. Також цим рішенням суду було розірвано кредитний договір від 10.04.2008 № MKTWGA, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Оскільки рішення суду від 18.06.2009 про розірвання кредитного договору набрало законної сили 30.06.2009, позивачі вважають, що зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору № MKTWGA від 10.04.2008, припинилися з 30.06.2009, відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України.

Також позивачі посилалися на те, що у вересні 2015 року Банк звертався до Тячівського районного суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA станом на 09.06.2015 у розмірі 283 867,58 доларів США та судових витрат. Рішенням Тячівського районного суду від 19.10.2015 у справі № 307/2902/15-ц позов Банку було задоволено. Однак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2016 рішення Тячівського районного суду від 19.10.2015 скасовано та у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Таке рішення апеляційного суду мотивоване тим, що кредитний договір від 10.04.2008 № MKTWGA, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , розірвано рішенням Тячівського районного суду від 18.06.2009, а зобов`язання припинилися з моменту набрання цим рішенням законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 касаційну скаргу Банку було залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2016 залишено без змін.

Крім того, позивачі зазначали, що у нотаріуса, як державного реєстратора, були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за Банком, оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 , має загальну площу 213,70 кв.м, є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується позивачами як місце постійного проживання та на нього не може бути примусово звернуто стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно за Банком) на підставі Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення.

Посилаючись на дані обставини, позивачі просили: - скасувати рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32600353 від 28.11.2016, згідно якого було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, та земельну ділянку площею 0.1000 га, кадастровий номер :08:006:0029, розташовані по АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк»; - скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:006:0029, розташовані по АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «Приватбанк»,згідно запису № 17685899 від 21.11.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Тячівського районного суду від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Сягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1409,60 грн судових витрат.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони встановили відповідний позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у договорі іпотеки (пункт 29), а саме узгодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що факт розірвання кредитного договору (на підставі рішення Тячівського районного суду від 18.06.2009, що набрало законної сили 30.06.2009) позбавляє Банк права у подальшому звертати стягнення на предмет іпотеки будь-яким шляхом, у тому числі шляхом реєстрації права власності за собою; вказує, що розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов`язання сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.01.2018 № 760/16916/14-ц). При цьому у пункті 18.9 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання. Скаржник зазначає, що позивачами не надано доказів щодо належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA. Вказує, що Банком із дотриманням пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 було надано у листопаді 2016 року нотаріусу для державної реєстрації права власності, зокрема: 1) копію письмової вимоги про усунення порушень від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359, надісланої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 60), в якому було зазначено про наявність заборгованості в сумі 165 800,31 долар США та про те, що у випадку невиконання вимоги протягом 30 днів, Банк буде змушений скористатись правом звернення стягнення на предмет іпотеки; 2) рекомендовані повідомлення про вручення вказаної письмової вимоги, котру вручено адресатам 20.06.2014 (а.с. 61, 62). Апелянт вважає, що нотаріусом було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно відповідно до наданих йому повноважень та з дотриманням законодавства.

Приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. подала до апеляційного суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона визнає повністю, з рішенням Тячівського районного суду від 24.06.2019 погоджується, проти задоволення апеляційної скарги Банку заперечує (а.с.193).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто на час укладення договору іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя ототожнювався із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, а стаття 37 Закону України «Про іпотеку» кореспондувалася зі статтею 36 цього Закону, за якими передбачалось здійснення позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважалося відповідне застереження в іпотечному договорі.

Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першої статті 10 Закону № 1952-ІV визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону № 1952-ІV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону N 1952-IV та статті 37 Закону N 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10.04.2008 між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKTWGA, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 72 950,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 09.04.2026 (а.с. 9-14).

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором, між Банком та іпотекодавцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 11.04.2008, згідно з умовами якого вони передали в іпотеку Банку належні їм на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:006:0029, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 15-20).

У цьому договорі іпотеки його сторони передбачили розділ під назвою «Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

При цьому у п. 29 договору іпотеки його сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, сторони іпотечного договору передбачили розділ «застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та пункт 29 договору іпотеки, що містить застереження, котре на час виникнення спірних правовідносин вважалося договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов`язань.

При цьому встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA ЗАТ КБ «ПриватБанк» раніше, у 2009 році, звертався із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 2-904/09), а ОСОБА_1 у такій справі звертався до ЗАТ КБ «ПриватБанк» із зустрічним позовом про розірвання кредитного договору. За результатом розгляду такого спору ухвалено рішення Тячівського районного суду від 18.06.2009 у справі № 2-904/09, яким позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 через прилюдні торги в рахунок погашення заборгованості перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA в розмірі 577 146,00 гривень та сплачених 1700,00 гривень судового збору, 30,00 гривень за ІТЗ.

Розірвано кредитний договір від 10.04.2008 № MKTWGA, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Дане рішення суду набрало законної сили 30.06.2009 (а.с. 21-22). При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на така сума заборгованості, відповідно до курсу НБУ, який встановлювався у травні червні 2009 року, була еквівалентною близько 75000 76000 доларів США

Як вбачається з матеріалів справи, Банк направляв іпотекодавцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмову вимогу від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359 про усунення порушень, в якій зазначено, що прострочена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA складає 165 800,31 доларів США без зазначення складових визначеної банком суми боргу (а.с. 60).

Саме вказана вимога від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359 зазначена серед підстав здійснення оскаржуваної державної реєстрації переходу права власності (а.с. 42-43).

Таку вимогу вручено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.06.2014, що стверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення (а.с. 61, 62).

При цьому встановлено, що у вересні 2015 року (тобто після направлення вимоги від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359) ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA, визначеної станом на 09.06.2015, у розмірі 283 867,58 доларів США, яка складається з наступного: 75504.62 доларів США - заборгованість за кредитом; 58152.80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4021.68 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 132659.69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 11.85 доларів США - штраф (фіксована частина) та 13516.94 [доларів США - штраф (процентна складова).

За результатом розгляду спору було ухвалено рішення Тячівського районного суду від 19.10.2015 у справі № 307/2902/15-ц, яким позов Банку було задоволено (а.с. 24-27).

Однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2016 рішення Тячівського районного суду від 19.10.2015 скасовано та у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 28-31).

Таке рішення апеляційного суду мотивоване тим, що кредитний договір від 10.04.2008 № MKTWGA, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , розірвано рішенням Тячівського районного суду від 18.06.2009, а зобов`язання за кредитним договором припинилися з моменту набрання вищевказаним рішенням законної сили, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 касаційну скаргу Банку залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2016 залишено без змін (а.с. 32-35).

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що за змістом ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України внаслідок розірвання кредитного договору від 10.04.2008 № MKTWGA зобов`язання сторін припиняються на майбутнє.

Таким чином, судовими рішенням, що набрали законної сили та мають силу преюдиції, встановлено, що зобов`язання за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA припинилися на майбутнє, у відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, 30.06.2009 - з моменту набрання рішенням Тячівського районного суду від 18.06.2009 законної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 № 548/981/15-ц, відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 09.09.2015 у справі N 6-939цс15, зазначила наступний висновок, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12).

Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.

Банк, звертаючись у листопаді 2016 року (тобто більше ніж через 7 років після ухвалення рішення Тячівського районного суду від 18.06.2009 у справі № 2-904/09) до нотаріуса за реєстрацією права власності на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього, достеменно знаючи про розірвання кредитного договору (30.06.2009) та пор установлений судовим рішенням розмір заборгованості позичальника на момент розірвання кредитного договору в сумі 577 146,00 грн., надав нотаріусу копію письмової вимоги від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359 про усунення порушень, в якій зазначено Банком, що прострочена заборгованість ОСОБА_1 складає 165 800,31 доларів США без зазначення складових визначеної суми боргу (а.с. 60).

Колегія суддів приходить до висновку, що нарахування Банком заборгованості за процентами, неустойкою після 30.06.2009 за розірваним кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA є безпідставним, а збільшення розміру заборгованості у письмовій вимозі від 05.06.2014 № 30.1.0.0/2-359 до суми 165 800,31 доларів США (станом на 05.06.2014 за курсом НБУ 11,76 еквівалент складає 1 949 811,60 гривень), яка є істотно більшою ніж установлений рішенням Тячівського районного суду від 18.06.2009 у справі № 2-904/09 розмір заборгованості за цим договором на момент розірвання в сумі 577 146,00 грн. є необґрунтованим.

Наведене свідчить про недобросовісність дій Банку, та включення до розміру заборгованості ОСОБА_1 платежів, котрі не підлягали до стягнення внаслідок припинення зобов`язань за кредитним договором від 10.04.2008 № MKTWGA на майбутнє з 30.06.2009 (моменту набрання законної сили судовим рішенням від 18.06.2009 у справі № 2-904/09).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що нотаріусом було здійснено державну реєстрацію права власності та, відповідно, Банком набуто предмет іпотеки у власність без надання нотаріусу належних і допустимих доказів щодо розміру заборгованості за основним зобов`язанням (розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя), враховуючи преюдиційну обставину, встановлену судовим рішенням щодо розміру заборгованості, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимоги.

За наявності судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, розірвано кредитний договір, визначено розмір заборгованості на момент розірвання у розмірі 577 146,00 грн., Банк не мав правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, саме в рахунок визначеного Банком боргу в розмірі 165 800,31 доларів США.

Разом із тим суд першої інстанції у повній мірі не врахував того, що іпотека не припиняється за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору, не зазначив у рішення того, що розірвання кредитного договору має наслідком припинення зобов`язання позичальника саме на майбутнє, у зв`язку з чим розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.

За таких обставин мотивувальна частина рішення підлягає зміні, шляхом її викладення у редакції цієї постанови апеляційного суду.

Крім того, колегія зазначає, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (ч. 1 ст 26 Закону № 1952).

За обставинами даї справи встановлено, що запис про Державну реєстрацію прав здійснено 21.22.2016, натомість рішення про державну реєстрацію прав прийнято 28.11.2016.

Також апеляційний суд враховує, що 7 червня 2014 року набрав чинності Закон N 1304-VII Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону N 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону N 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону N 898-IV).

Отже, Закон N 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону N 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон N 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановівід 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження? №11-474апп19) обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Колегією суддів встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу 213,7 кв.м, розташований на земельній ділянці :08:006:0029, використовується як місце постійного проживання позивачів, у власності яких не знаходиться інше нерухоме житлове майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.142-149). Відтак, на нього не може бути примусово звернуто стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону N 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору від 10.04.2008 № MKTWGA, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у приватного нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на будинок та земельну ділянку за Банком.

При цьому будинок, що переданий в іпотеку, розташований на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцям на праві власності, і такий будинок підлягав передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій він розташований.

Положення зазначених правових норм спрямовані на дотримання принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

За таких обставин, у державного реєстратора (нотаріуса) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення,

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не надав оцінку підставам позову, що згідно з пунктами 1, 4 частини 1, частиною 4 статті 376 ЦПК України, є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог у редакції цієї постанови. При цьому резолютивну частину рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1, 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ст. 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Тячівського районного суду від 24 червня 2019 року змінити в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог.

Резолютивну частину рішення Тячівського районного суду від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2021 року.

Головуюча:

Судді: