Провадження № 2-з/352/44/21
УХВАЛА

20 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Гриньків Д.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

10.09.2021 ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з заявою про забезпечення позову, яка подана до пред`явлення позову.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 буде звертатись до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про витребування майна, а саме земельної ділянки та домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Пояснила, що позовні вимоги будуть мотивовані тим, що ОСОБА_2 шляхом обману незаконно заволодів майном, а укладені договори були фіктивними так як укладені за тяжких обставин. Пояснила, що оскільки є правонаступником майна, а ОСОБА_2 має можливість вчиняти дії спрямовані на продаж майна, то просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на домоволодіння та земельну ділянку та шляхом заборони вчиняти дії щодо перебудови будинку, виселення, вселення осіб, реєстрації чи перереєстрації осіб у спірному домоволодінні.

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.09.2021 заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви передано за підсудністю до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями дана заява передана судді Гриньків Д.В. 17.09.2021.

При прийнятті даної заяви до розгляду судом приймається до уваги положення ч.1 ст.31 ЦПК України відповідно до яких спори між судами про підсудність не допускаються.

Одночасно, згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Системне тлумачення частини першої статті 153 ЦПК України дає можливість дійти висновку, що законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та строки для розгляду такої заяви, а саме два дні з дня її надходження. Дані положення підлягають до застосування першочергово.

З урахуванням приписів ч. 1 ст. 153 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд заяви здійснюється без виклику сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення цивільного позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з нормами статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч. 1 ст. 151ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, звертаючись з заявою про забезпечення позову, заявником не наведено обґрунтованих підстав для застосування заходів забезпечення позову, в той же час відсутність зазначених відомостей та обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, заявником не зазначені та не долучені докази, які підтверджують, що її права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову, не надано копій договорів купівлі-продажу на підставі яких відбулось відчуження майна, доказів правонаступництва заявниці, та підтвердження наміру ОСОБА_2 навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у зв`язку з чим не наведено достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, та зазначені роз`яснення, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог ОСОБА_1 щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яка має бути подана в майбутньому, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 149-153 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Згідно ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Тисменицький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з 20.09.2021, як дня складення повного судового рішення.

Суддя Гриньків Д.В.