КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Київ

Справа №357/3348/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11222/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Бебешко М.М. 31 травня 2021 року у м. Біла Церква, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква про визнання недійсним рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку,

В С Т А Н О В И В

В березні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просив визнати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 міста Біла Церква, яке оформлено протоколом № 156 від 30 червня 2020 року про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку та черги для поліпшення житлових умов та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити його на квартирному обліку до списку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку та в списки осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень з 27 квітня 2018 року у військовій частині НОМЕР_1 м. Біла Церква.

Позов мотивував тим, що 13 листопада 2018 року його було звільнено з військової служби, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №243 на підставі п.2, ч.5, ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу частини та направлено для постановки на військовий облік до Білоцерківського ОМВК Київської області. З 27 квітня 2018 року позивач перебував в черзі на поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 Білоцерківського гарнізону та внесений до першочергової черги зі складом сім`ї 1 особа. В липні 2020 року позивача листом було повідомлено про те, що згідно витягу з протоколу № 156 від 30 червня 2020 року засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 його знято з квартирної черги військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби, тобто не з підстав, передбачених ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Позивач за весь період служби житлом не забезпечувався, проживає в найманій квартирі та вважає, що його безпідставно виключили з квартирної черги для осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква про визнання недійсним рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку задоволено.
Визнано недійсним рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , яке оформлене протоколом № 156 від 30 червня 2020 року та затверджене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 червня 2020 року про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку та черги для поліпшення житлових умов.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартирному обліку, відповідно до списку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку та в списках осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень з 27 квітня 2018 року у військовій частині НОМЕР_1 міста Біла Церква.

Стягнуто з вВйськової частини НОМЕР_1 на користь держави судові витрати у справі в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач має вислугу понад 20 років в лавах Збройних сил України, звільнений у запас 13 листопада 2018 року у зв`язку з закінченням строку контракту, а тому він не втратив права на перебування на квартирному обліку.

Не погодився із вказаним рішенням суду відповідача, командиром військової частини НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, в якій вказується на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив всі докази, наявні в матеріалах справи.
Вказує, що відповідно до наказу начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України №324 від 01 листопада 2018 року позивача було звільнено у запас.
Звертає увагу, що позивача було звільнено, контракт припинено а тому його й було знято з обліку потребуючих поліпшення житлових умов.
Зазначає, що позивача було звільнено у запас не за віком, станом здоровя, скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, а тому він не міг бути залишений на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Олійник І.С. вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, вважає висновки суду першої інстанції законними і обґрунтованими та такими, що зроблені на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до положень ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 серпня 1991 року по 13 листопада 2018 року служив в Збройних Силах, зокрема у військовій частині НОМЕР_2 , про міститься запис у його трудовій книжці НОМЕР_3 /а.с.10-11/.

З наказу начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 01 листопада 2018 року №324 вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений в запас, вислуга років у Збройних Силах визначена: календарна 27 років 2 місяці, пільгова 27 років 11 місяців /а.с.13/. В наказі командира військової частини НОМЕР_2 від 13 листопада 2018 року № 243 визначено, що ОСОБА_1 було звільнено у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту) /а.с.12/.

ОСОБА_1 , відповідно до посвідчення серія НОМЕР_4 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій /а.с.19/.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 20 березня 2018 року ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна /а.с.14/.

Згідноз довідкою квартирно-експлуатаційного відділу міста Біла Церква Міністерства оборони України № 77 від 04 червня 2018 року, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у Білоцерківському гарнізоні та військовій частині НОМЕР_1 з 27 квітня 2018 року, а також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень з 27 квітня 2018 року, як учасник бойових дій /а.с.15/.

ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 до списку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку та в списки осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень складом сім`ї одна особа з 27 квітня 2018 року на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 квітня 2018 року № 133 /а.с.16/.

Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 156 від 30 червня 2020 року, майора запасу ОСОБА_1 знято з квартирної черги осіб, звільнених з військової служби не з підстав, передбачених ч. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Підставою для прийняття вказаного рішення, згідно Протоколу №156, став лист начальника Білоцерківського КЕВ від 31 липня 2019 року № 866/2 з питання щодо інвентаризації облікових справ військовослужбовців звільнених у запас з метою прийняття рішення щодо подальшого перебування на квартирній черзі осіб, звільнених з військової служби не з підстав, передбачених ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» /а.с.17/.

Відповідно до договору від 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 /а.с.18/.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЖК Української РСР - облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у звязку з виходом на пенсію.

Статтею 40 цього Кодексу передбачено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов, відповідно до частини другою цієї статті у випадках:

1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;

1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку;

2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;

3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;

4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;

5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Згідно з вимогами абзацу 4 п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Відповідно до п. 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03 серпня 2006 року - військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно з п. 29 вказаного Порядку військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Пунктом 30 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службової невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з вимогами пункту 20 Розділу VI Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 31 липня 2018 року № 380 зняття військовослужбовців з обліку проводиться у разі: поліпшення житлових умов до встановлених норм забезпечення житловою площею громадян у відповідному населеному пункті; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, або неправомірних дій посадових (службових) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16 вказала, що спірні правовідносини (щодо відмови в забезпеченні жилим приміщенням військовослужбовця) пов`язані із захистом порушених житлових прав, тому цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Аналогічний правовий висновок був викладений Великою Палатою Верховного Суду і в Постановах від 20 квітня 2018 року у справі № 815/2551/15 та від 04 вересня 2019 року у справі № 826/17556/16.
У Постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобовязання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Означені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

У п.59 цієї Постанови вказано, що спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобовязання надати такі приміщення чи компенсацію стосуються проходження публічної (військової) служби, у звязку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг). Тому такі спори слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У справі № 712/2387/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, врахував висновки викладені у вищезазначеній постанові та постановою від 11 серпня 2021 року скасував прийняті судом першої та апеляційної інстанції судові рішення та закрив провадження у справі, вказавши на підвідомчість справи адміністративному суду.
Зокрема, Верховний Суд вказав на те, що у цій справі позивач, мотивуючи позов положеннями Конституції України та Порядку, оскаржив відмову у призначенні йому, як військовослужбовцю, учаснику бойових дій, грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення. Така гарантія соціального захисту, як вказана компенсація, є однією з передбачених зазначеним законом пільг для осіб, які проходили військову, тобто публічну службу. Таким чином, спір між сторонами є публічно-правовим, і його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2021 року у справі № 359/544/19 вбачається, що предметом розгляду були правовідносини щодо зняття військовослужбовця з квартирного обліку та зобов`язати житлову комісію військової частини поновити на цьому обліку. Спір вирішений судами першої та апеляційної інстанції за правилами цивільного судочинства і судове рішення апеляційного суду залишено без змін.
У Постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 473/3528/18 колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянула спір по суті та залишила без змін рішення суду першої інстанції, яким рішення житлової комісії В/ч НОМЕР_5 , оформленого протоколом від 16 липня 2018 року № 91, в частині зняття ОСОБА_1 з обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов, визнано незаконним та скасовано. Зобов`язано В/ч НОМЕР_5 поновити ОСОБА_1 на обліку (першочерговому) військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов.
У цій справі Верховний Суд зауважує, оскільки вислуга позивача на військовій службі складає більше ніж 20 років, а саме 26 років 9 днів, останній перебував на квартирному обліку з 2004 року і знятий з квартирного обліку у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас (закінчення строку контракту), суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для зняття позивача з квартирного обліку у військовій частині.
Також Верховний Суд вказав, що до подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 25 березня 2019 року у справі № 359/2295/17; від 08 квітня 2020 року у справі № 683/2197/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 48/122/20. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, у якій Велика Палата з урахуванням встановлених обставин справи витлумачила частину дев`яту статті 12 Закону, пункт 3.13 Інструкції, пункт 29 Порядку та дійшла висновку про правомірність зняття позивача як колишнього військовослужбовця та членів його сім`ї з квартирного обліку після звільнення у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, оскільки він мав вислугу на військовій службі менше 20 років.
У Постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 635/1838/18 Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки позивачка звільнена у запас у зв`язку із звільненням з військової служби за віком, має більше 20 років календарної вислуги, перебувала на квартирному обліку під час проходження військової служби, після звільнення за місцем проходження служби одного із подружжя та не втратила самостійного права після розлучення на забезпечення державою житлом як колишнього військовослужбовця.
При цьому Верховний Суд послався на подібні висновки щодо наявності права перебування на квартирному обліку, які викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 683/2199/18, від 08 квітня 2020 року у справі №6783/2197/18 та від 19 травня 2020 року у справі № 683/2198/18.
А також вказав, що внаслідок відмови відповідача, позивач фактично позбавлена можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У Постанові від 02 червня 2021 року у справі №552/5554/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув по суті, скасував судові рішення постановлені судом першої та апеляційної інстанцій, ухвалив нове судове рішення, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання недійсним та скасування рішення обєднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 та наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобовязання поновити на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов. Верховний Суд визнав недійсними та скасував рішення обєднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про зняття з обліку військовослужбовця, який потребує поліпшення житлових умов та зобов`язав обєднану житлову комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 поновити капітана запасу ОСОБА_1 на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання. Вказане судове рішення ухвалено в порядку цивільного судочинства.

В силу ч. 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 8 цієї Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами особи, повязаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обовязкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
Європейський суд з прав людини констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі ««Дія-97» проти України», заява № 19164/04, § 47).
Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 у справі № 1-25/2010, відповідно до якого одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (див. постанову від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, скільки в процесі його правозастосування. Гарантія остаточності та обов`язковості судових рішень є складовими принципу правової визначеності та означають, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися (див. постанову від 21 лютого 2020 року у справі № 813/2646/18).

З наведеного вище вбачається, що ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання недійсними та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , яке оформлене протоколом №156 від 30 червня 2020 року та затверджене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 червня 2020 року у зв`язку з його незаконністю та зобов`язання поновити позивача на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов. А отже спірні правовідносини стосуються права позивача на отримання житла на пільгових умовах.
Наведена практика Верховного Суду вказує на те, що спори щодо відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації належать до компетенції адміністративних судів, натомість спори щодо зняття з квартобліку та поновлення на такому обліку військовослужбовців розглядаються судом касаційної інстанції за правилами цивільного судочинства.
У зв`язку з цим, апеляційний суд з урахуванням принципів правової визначеності, доступу до правосуддя та розумності строків розгляду справи, вважає, що розгляд судом першої інстанції справи за правилами цивільного судочинства не порушує правил предметної юрисдикції.

З встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач перебував на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання при військовій частині НОМЕР_1 . 13 листопада 2018 року позивач був звільнений в запас, вислуга років позивача у Збройних Силах України становить більше 27 років. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що за весь час проходження військової служби позивач забезпечувався постійним або службовим житлом.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.
Позивач звільнений у запас та має більше 20 років календарної вислуги, перебував на квартирному обліку під час проходження військової служби та не втратив права на забезпечення державою житлом як колишнього військовослужбовця. Таким чином, рішення відповідача про зняття з квартирного обліку позивача є позбавленням адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо права на житло.
Подібні висновки щодо наявності права перебування на квартирному обліку викладено у постановах Верховного Суду наведених вище.
Доводи апеляційної скарги щодо обставини звільнення позивача не за віком і не за станом здоров`я не приймаються до уваги суду, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Таким чином формулювання у ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» свідчить про наявність права перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, військовослужбовців при звільненні з військової служби як в запас, так і у відставку за віком, станом здоров`я,

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, в порядку ст. 141 ЦПК України, відсутні і підстави для компенсації відповідачеві понесених ним витрат при зверненні з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук