П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 22-11689 Головуючий у 1-й інстанції: Гринчак О. І.

Унікальний № 754/8819/21 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Ратнікової В. М.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі

за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,-

у с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком, ОСОБА_1 та встановити графік спілкування дитини із матір`ю (а. с. 56-69).

23 червня 2021 року до суду від представника ОСОБА_2 , адвоката Сініциної О. П., надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини у справі № 754/8819/21, у якій відповідач просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю, ОСОБА_2 .

Разом із зустрічним позовом представник ОСОБА_2 , адвокат Сініцина О. П., надала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила забезпечити її зустрічний позов шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 , до ухвалення рішення у справі: - щотижня у будні дні: з 10:00 год. кожного вівторка до 10:00 год. кожної суботи; - щомісячно у вихідні дні: з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. кожної першої неділі та з 10:00 год. кожної третьої суботи до 20:00 год. кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі. Зобов`язати батька - ОСОБА_1 , передавати малолітню дитину, ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_2 , за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , у дні, які визначені для побачень, допустити негайне виконання ухвали у разі її задоволення (а. с. 1-6).

В обґрунтування заяви було вказано, що з 03 березня 2021 року по теперішній час внаслідок неправомірних дій відповідача, ОСОБА_1 , що полягають у самочинній зміні місця проживання малолітнього сина шляхом його викрадення, дитина фактично утримується в ізоляції відповідачем, а позивачка позбавлена можливості спілкуватися з сином, оскільки відповідач перешкоджає їй у цьому. 26 травня 2021 під час візиту до СЮП Святошинського району, відповідач забрала сина додому - АДРЕСА_1 . Стан здоров`я дитини викликав у неї занепокоєння та, враховуючи його генетичне захворювання, позивачка записала дитину на 01 червня 2021 року до лікаря-невропатолога Інституту педіатрії, акушерства та гінекології, під наглядом якого перебував син з моменту його народження. 31 травня 2021 групою осіб за участі відповідача ОСОБА_1 , в під`їзді будинку по АДРЕСА_1 (за місцем проживання дитини), вчинене викрадення малолітньої дитини, ОСОБА_3 , завдавши дитині тілесних ушкоджень в момент викрадення, а також із застосування фізичної сили по відношенню до бабусі дитини, ОСОБА_4 , відповідачки та її неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 , 2010 року народження. Про вказані події відповідачкою 31 травня 2021 було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, відповідні дані внесені до ЄРДР за № 0001411, № 0001412, № 0001349.

Також ОСОБА_2 звернулась до Деснянського УП ГУ НП України в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України щодо викрадення дитини групою осіб. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року було зобов`язано уповноважену особу Деснянського УП ГУ НП України в м. Києві внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 146 КК України та розпочати досудове розслідування.

ОСОБА_1 забороняє будь-які зустрічі ОСОБА_2 з сином, свідомо позбавляє дитину, яка в силу свого віку емоційно прив`язана до матері, спілкування з нею. Ураховуючи характер спірних правовідносин, тривалість судового процесу, тривала відсутність спілкування матері з дитиною може негативно вплинути на їх взаємовідносини.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 754/8819/21 задоволено частково.

Забезпечено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 , до ухвалення рішення у справі:

- щотижня у будні дні: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи;

- щомісячно у вихідні дні: з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. кожної першої неділі та з 10:00 год. кожної третьої суботи до 20:00 год. кожної третьої неділі.

Зобов`язано батька - ОСОБА_1 , передавати малолітню дитину, ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_2 , за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , у дні, які визначені для побачень.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до прийняття незаконної та необґрунтованої ухвали, просить ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити (а. с. 40-47).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 висловила свої заперечення проти апеляційної скарги та відзначила, що даний спосіб забезпечення не обмежує прав скаржника проте убезпечує від неможливості подальшого виконання судового рішення в даній справі в разі задоволення зустрічного позову. Зазначені заходи є адекватними до вимог, заявлених у зустрічному позові, та забезпечують фактичне виконання судового рішення в разі можливого задоволення позову й не порушують існуючих прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи забезпечення позову є тимчасовими на період вирішення спору по суті з метою зупинення вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки всупереч висновкам суду в разі задоволення позову. Через противоправні дії позивача щодо неї та малолітнього сина, вона, як мати, може втратити емоційний зв`язок із сином, а тому у разі винесення судом рішення на її користь у неї будуть об`єктивні складнощі в його виконанні, адже їй буде важко налагодити зв`язок з малолітнім сином.

10 вересня 2021 року до апеляційного суду надійшло клопотання начальника служби у справах дітей, Топоренко С. А. , в якому вона просила розглядати справу без присутності представника служби.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та його представника, адвоката Сєдова І. В., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; ОСОБА_2 , яка заперечувала проти апеляційної скарги та просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу визначення місця проживання спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом батьком.

При частковому задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову районний суд виходив з того, що обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову. Районний суд зазначав, що ураховуючи предмет зустрічного позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати їй можливість спілкуватись з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні питання, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову відповідають обставинам справи та положенням процесуального закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як зазначено у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з роз`ясненнями п. 4 цієї Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчилися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями ст. 152 ЦПК України, якою визначено види забезпечення позову, з урахуванням роз`яснень, які містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» не заборонено допускати й інші його види, але з урахуванням обмежень, зазначених у частині четвертій зазначеної статті.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц та ухвалі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 753/17344/19 .

Тому, забезпечення позову шляхом зобов`язання одного з батьків з ким фактично перебуває дитина не перешкоджати іншому з батьків брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та забезпечити можливість безперешкодно спілкуватися з дитиною сприятиме відновленню та налагодженню емоційних стосунків дитини з обома батьками і ця обставина відповідатиме законним інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги стосовно вчинків та поведінки ОСОБА_2 , які сприяли послабленню сімейних відносин, відхиляються апеляційним судом, оскільки вказані обставини стосуються вирішення позовів по суті. У розпорядженні суду відсутні докази, що спілкування з матір`ю суперечить інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом шляхом встановлення більшої кількості годин перебування дитини із матір`ю було визначено місце проживання дитини разом із матір`ю чи вирішено спір по суті та порушено вимоги ч. 10 ст. 150 ЦПК України, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, оскільки встановлення судом будь-якого тимчасового графіку спілкування матері з малолітньою дитиною жодним чином не вирішує спір стосовно місця проживання дитини. Крім того, наведений самим позивачем у апеляційній скарзі розрахунок годин (а.с.43) свідчить про те, що суд першої інстанції визначив наближену до рівності кількість годин спілкування дитини з кожним із батьків.

У цій частині апеляційний суд також акцентує, що судом першої інстанції вжиті заходи забезпечення саме зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю, ОСОБА_2 , який не містить вимог щодо участі батька у вихованні дитини шляхом надання йому часу для зустрічей із сином.

Аргументи позивача із посиланням на практику Верховного Суду щодо розгляду питання забезпечення позову у справах даної категорії також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки сам позивач у апеляційній скарзі підтверджує той факт, що дитина наразі проживає разом з ним і він має мету закріпити такий стан судовим рішенням.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді В. М. Ратнікова

Т. О. Невідома