Справа № 462/5006/19 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1757/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Скакун І.А.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір довічного утримання № 528 від 08.04.2019, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років померла її сестра ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина на все її майно. 10.06.2019 нотаріусом було заведено спадкову справу. З наданої нотаріусом інформації, стало відомо, що квартира її сестри ОСОБА_6 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 08.04.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А.

Вважала, що таке розпорядження ОСОБА_6 своїм майном не відповідало її волі, оскільки сторонього утримання вона не потребувала, так як отримувала пенсію і мала власні заощадження від продажу квартири сина у 2013 році, а критичний стан її здоров`я не дозволяв їй приймати розсудливі рішення та в повній мірі розуміти значення своїх дій та їх наслідки.

Окрім цього, зазначала, що вона постійно з м.Харкова передавала своїй сестрі посилки з продуктами харчування, ліками та іншими необхідними у побуті речами. Також зазначала, що укладання спірного правочину було здійснено ОСОБА_6 під впливом тяжких для неї обставин, пов`язаних з її тяжкою хворобою та необхідністю догляду за нею, відсутністю рідних у м. Львові та на вкрай невигідних для неї умовах. За наведених обставин просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду), укладеного 8 квітня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального Юрчук І.А., зареєстрованого в реєстрі за №528 - відмовлено.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду), укладеного 8 квітня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального Юрчук І.А., зареєстрованого в реєстрі за №528 відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що укладаючи спірний Договір, відповідачка недобросовісно скористалася залежністю сестри від неї, внаслідок збігу тяжких для сестри обставин - її немічністю в зв`язку із віком та тяжкою хворобою, тимчасовою відсутністю поруч з нею рідних, при цьому, обмеживши сестру з квітня 2019 року у спілкуванні із сусідами, рідними, соц.працівниками, позбавивши сестру права вибору особи, яка б за її власні кошти за нею доглядала. Вважає, що без збігу тяжких для сестри обставин та штучно створеної відповідачкою безальтернативності у виборі особи, що буде здійснювати догляд за сестрою за її ж кошти, спірний Договір сестра не вчинила би, оскільки не потребувала стороннього утримання, і матеріально спроможна оплачувати свій догляд власним коштом, хотіла своє майно залишити рідним. Зазначає, що без недобросовісного впливу з боку відповідачки, сестра спірний Договір не підписала б, що зумовлює недійсність Договору довічного утримання (догляду), оформленого 08 квітня 2019 року за вкрай сумнівних обставин при збігу важких обстав на вкрай невигідних умовах. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справ в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому розгляд справи проводиться в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в суді нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 760/7723/16-ц.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 з 2013 року проживала одна у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 , її рідна сестра ОСОБА_1 та племінниця ОСОБА_5 проживали у м.Харкові, а племінник ОСОБА_4 у с.Баланівка Вінницької області.

11 лютого 2019 року ОСОБА_6 уклала нотаріально посвідчений заповіт, яким заповіла все своє майно своєму племіннику ОСОБА_4 .

Відповідно до листа заступника головного лікаря 5-ої міської клінічної поліклініки м.Львова, 05.07.2018 ОСОБА_6 оформлено медичний висновок про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі відповідно до листа Залізничного відділу соціального захисту від 21.06.2018 № (Діагноз: Остеохондроз з больовим синдромом, порушення функції ходи. ІХС.ГХ ІІст. Неопроцес підшлункової залози).

10.04.2019 оглянута сімейним лікарем вдома. На момент огляду загальний стан хворої важкий, хвора лежача. Свідомість ясна, в контакт вступає. Діагноз: C-r pancreas? Вторинна анемія важкого ступеня. Кахексія. ІХС. Дифузний кардіосклероз. ГХ II ст., 2 ст., ризик високий. СН ІІ А ст. Остеохондроз шийного та попереково-крижового відділу хребта.

Таким чином, судом установлено, що ОСОБА_6 була інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, хворіла, внаслідок чого потребувала постійної сторонньої допомоги та утримання. Зазначена обставина підтверджується результатами обстежень, а також медичною карткою амбулаторного хворого.

З пояснень сторін та третіх осіб встановлено, що ОСОБА_6 внаслідок заначеного вище захворювання останні два роки потребувала постійної сторонньої допомоги та утримання. 15 лютого 2019 року ОСОБА_6 була перевезена племінником ОСОБА_4 у с.Баланівка Вінницької області, а 28 березня 2019 року повернулась додому у м.Львів. З того часу відповідачка ОСОБА_7 здійснювала постійний догляд за тяжко хворою ОСОБА_6 , що підтверджується показами сторін та третіх осіб.

8 квітня 2019 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А., зареєстрований в реєстрі № 528, за умовами якого відчужувач ОСОБА_6 передала у власність набувачеві ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого набувач ОСОБА_7 зобов`язалася надавати відчужувачу ОСОБА_6 довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування), що включає в себе: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами на підставі рецептів, виданих лікарями, але не може перевищувати 12000 грн на рік; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; надання будь-якої іншої допомоги, що стосується догляду відчужувача (прибирання, готування їжі, догляд у випадку хвороби) (пункт 3.3. договору).

Відповідно до пунктів 3.4., 4.3.3 до обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення її належним доглядом. У разі смерті відчужувача до обов`язків набувача входить обов`язок поховати відчужувача згідно християнських традицій.

В тексті договору зазначено, що дієздатність сторін перевірено, договір підписано у присутності нотаріуса.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла у віці 78 років.

Згідно з висновком щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання та лікарського свідоцтва про смерть № 230 від 22.04.2019 вбачається, що причиною смерті ОСОБА_6 є хронічна серцево-судинна недостатність ІІІ ступеня, коронарокардіосклероз, атеросклеротична хвороба серця.

Предметом спору є недійсність правочину і перевірка обставин в момент вчинення правочину.

Суд, на підставі показів допитаних в судовому засіданні свідків та дослідженої медичної документації, дійшов висновку, що причиною укладання спірного правочину, була потреба постійного догляду ОСОБА_6 в силу тяжкого захворювання та необхідність належного утримання, як у формі коштів так і допомоги при обслуговуванні.

Судом першої інстанції установлено, що відповідачка ОСОБА_7 належним чином виконала свої обов`язки за договором довічного утримання: забезпечила відповідний догляд за хворою ОСОБА_6 , організовувала її лікування, забезпечувала харчування і необхідні ліки, допомагала в обслуговуванні, що підтверджується показами свідків (лікаря ОСОБА_8 , сусідів ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , близької подруги ОСОБА_12 , похресниці ОСОБА_13 ).

Ураховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними. Позивачем не доведено, що оспорюваний договір довічного утримання було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для ОСОБА_6 умовах, та, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі.

Виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, а зводяться до незгоди з висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:13.10.2021.

Головуючий

Судді