Справа № 298/66/21
Номер провадження 2/298/79/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року смт. Великий Березний

Великоберезнянський районний суд Закарпатської області у складі:

судді Зизич В.В.,

секретар судового засідання Коваль А.Ю.

номер справи 298/66/21,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Великий Березний в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Олексій Михайлович, до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, виплату грошової компенсації та визнання права власності на майно,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Колотуха Олексія Михайловича, відповідача ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Олексій Михайлович, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, виплату грошової компенсації та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначається, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Великоберезнянського районного округу Чурей А. В. за №531, та договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Великоберезнянського районного округу Чурей А. В. за №530, ОСОБА_3 набула у власність домоволодіння в АДРЕСА_1 . Домоволодіння розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, складається з житлового будинку літ.А, житловою площею 94,8 кв.м., загальною площею 224,0 кв.м, №№1 - огорожа. Вказане домоволодіння позивач набула під час перебування з відповідачем у шлюбі.

Посилається, що відповідач постійно вчиняв сварки та бійки, що підтверджується вироком Великоберезнянського районного суду від 19 травня 2016 року. Спільне життя було неможливим і сторони розірвали шлюб, перебували в шлюбі з 22 вересня 2001 року по 10 вересня 2015 року.

25 лютого 2017 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 та взяла його прізвище.

Зазначається, що відповідно до рішення Великоберезнянського районного суду від 11 березня 2020 року частки позивача та відповідача у зазначеному будинку та земельній ділянці визнані рівними та складають по 1/2 частині кожному. Вартість домоволодіння складає 1 200 000 гривень, з яких 980 000 ринкова ціна будинку і 220000 гривень ринкова ціна земельної ділянки, вартість 1/2 частини вказаного майна складає 600 000 гривень.

Наголошується, що вказаний розподіл часток створює перешкоди для позивача у розпорядженні об`єктом нерухомого майна, позбавляє можливості повноцінно його експлуатувати. Відповідач на контакт не йде, всіляко ухиляється від перемовин та в позасудовому порядку спір вирішувати не бажає.

Враховуючи, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , має у особистій приватній власності на підставі договору дарування будинок в АДРЕСА_3 , і його частка у спільному домоволодінні по АДРЕСА_1 , є малозначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, що доводиться вироком суду, а також той факт, що припинення права власності на таку частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача, позивач просить в порядку ст. 365 ЦК України припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку літ.А, житловою площею 94,8 кв.м., загальною площею 224,0 кв.м, №№1 - огорожа, розташованого в АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, розташовану в АДРЕСА_1 , визнавши на ці частки право власності за позивачкою, виплативши відповідачу ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартості його часток грошові кошти у розмірі 600000 гривень, які позивачка внесла на депозитний рахунок ТУ ДСА в Закарпатській області.

Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року у задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Колотухи О.М. про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 9 березня 2021 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Колотухи О.М. про витребування доказів задоволено.

Відповідач ОСОБА_2 письмового відзиву на позов не подав.

14 квітня 2021 року ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області задоволено клопотання відповідача про приєднання до матеріалів справи доказів, підготовче провадження по даній справі закрито та таку призначено до судового розгляду по суті.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. За поясненнями представника позивачки - адвоката Колотухи О.М., остання тривалий час проживає за кордоном, прибути на розгляд справи не має можливості, позивачці відомо про час та місце розгляду справи, просить справу розглядати за її відсутності, з участю представника - адвоката Колотухи О.М., який уповноважений на представництво її інтересів.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував щодо розгляду справи за відсутності позивачки ОСОБА_1 , з участю її представника - адвоката Колотухи О.М.

Представник позивача - адвокат Колотуха О.М. у судовому засіданні позов підтримав повністю та просив такий задовольнити, з підстав, зазначених у позові. При цьому, адвокат Колотуха О.М. зауважив, що між позивачкою та відповідачем існують неприязні стосунки, останній був засуджений вироком суду за спричинення позивачці тілесних ушкоджень, спільне користування спірним майном є неможливим. Зазначив, що відповідач самовільно заселився у спірний будинок, використовує в тому числі належну позивачці частку у спільному майні, при цьому, має у власності інше житло, яке здає в оренду іншим особам.

Ствердив, що відповідач на контакт не йде, чинить перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном.

Посилаючись на те, що у відповідача є інше житло у власності, зокрема, два об"єкта нерухомості, останній має де проживати, тому припинення права власності на належні останньому частки у спірному майні не завдасть йому істотної шкоди.

Зауважив і на тому, що позивачем повністю забезпечено право відповідача на отримання компенсації вартості його часток в будинку та земельній ділянці, так як позивачкою внесено відповідні кошти на депозитний рахунок ТУ ДСА.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, повністю заперечив, вказавши, що його частка у спірному майні становить 1/2 і є значною, припинення права власності на цю частку завдасть йому та його сім"ї істотної шкоди. Ствердив, що з жовтня 2020 року проживає у будинку по АДРЕСА_1 , разом з сім"єю: дружиною та двома малолітніми дітьми, проводить ремонт в будинку, утримує такий, веде господарство, вносить покращення в спірне майно. Щодо наявності у нього в приватній власності іншого майна не заперечив, підтвердив, що дійсно має у власності 1/4 частку в квартирі по АДРЕСА_2 , та 1/2 в житловому будинку АДРЕСА_3 , однак вважає, що це не є підставою для позбавлення його права власності на належну йому частку в спірному майні. Повідомив, що у квартирі по АДРЕСА_2 , йому належить незначна частка, в ній не проживає, а в будинку АДРЕСА_3 проживають його батьки, які є людьми похилого віку, батько є інвалідом першої групи. Наголосив, що не погоджується на виплату йому компенсації вартості часток, в той же час зазначає, що також не має змоги виплатити позивачці вартість її частки, оскільки має невелику заробітну плату, сплачує аліменти позивачці на утримання сина, а також аліменти на двох дітей другій дружині. Визнав, що дійсно засуджувався вироком суду за спричинення позивачці тілесних ушкоджень, покарання за це він поніс, шкоду позивачці відшкодував, є несудимим, шкодує про такі свої дії, однак вважає, що цей факт не засвідчує неможливість спільного користування житлом, оскільки він не перешкоджає позивачці у цьому. Зазначив, що позивачка майно не використовує, не утримує домоволодіння, вже тривалий час - з 2017 року проживає за кордоном, де має сім"ю.

Заслухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, зважаючи на таке.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А.В., зареєстрованого в реєстрі за №531, та на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А.В., зареєстрованого в реєстрі за №530, придбала житловий будинок житловою площею 94,8 кв.м., загальною площею 224,0 кв.м, розташований в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, розташовану в АДРЕСА_1 .

Вказані обставини стверджуються даними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 липня 2014 року (арк.спр.10-13), договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 липня 2014 року (арк.спр.14-17).

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 11 березня 2020 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2020 року, визначено частку у праві спільної сумісної власності на набуте подружжям майно у розмірі 1/2 частини за ОСОБА_2 , а саме: на 1/2 частини житлового будинку площею 224 кв.м. по АДРЕСА_1 ; на 1/2 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,07 га, кадастровий номер :01:010:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; на 1/2 частини мікроавтобусу марки Фольксваген Т-5 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (арк.спр.25-27).

ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частки житлового будинку загальною площею 224 кв.м., житловою площею 94.8 кв.м., по АДРЕСА_1 , та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер :01:010:0005, по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Ці обставини стверджуються даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 січня 2021 року щодо об`єкта нерухомого майна №241203847 (арк. спр.31) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 січня 2021 року щодо об`єкта нерухомого майна №241200823 (арк.спр.32).

З інвентаризаційної справи №1371, датованої 17 серпня 2006 року, вбачається, що будинок АДРЕСА_1 складається з підвалу, першого поверху та мансарди, будинок має загальну площу - 224 кв.м., житлову площу 94.8 кв.м. З відомостей інвентаризаційної справи слідує, що будинок має 4 житлові кімнати, кухню, 2 коридори, ванну, душеву, туалет, хол, прихожу, лоджію (арк.спр. 28-30).

Позивачем ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області 600 000 гривень, що стверджується даними квитанції №7 від 22 січня 2021 року та квитанції №1-289-К від 22 січня 2021 року (арк. спр.6,7).

Предметом судового розгляду є припинення права власності відповідача на частки у спільному майні на вимогу іншого співвласника на підставі ст.365 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що визначено ч.1 ст.358 ЦК України. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі N 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі N 6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі N 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі N 6-1943цс16.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею (абз. 4-5 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Вирішуючи спір, суд, надавши належної оцінки межам допустимого (розумного) втручання у право власності відповідача ОСОБА_2 за встановлених обставин та враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приходить до висновку про відсутність підстав для примусового припинення права відповідача, як співвласника, на частку у спільній власності у розумінні статті 365 ЦК України.

Суд не може погодитися з твердженням позивача про те, що частка відповідача ОСОБА_2 у спільному майні є незначною, оскільки останньому на праві приватної власності належить 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , такі частки є рівними часткам позивачки. Сторони по справі мають рівні частки в спірному майні, відтак посилання позивача про те, що частка відповідача є незначною (малозначною) є помилковими.

При цьому суд приходить до висновку про те, що частка відповідача є значною та йому буде спричинено шкоду.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має сім"ю (арк.спр.79-81), проживає з жовтня 2020 року в спірному будинку разом з дружиною та двома малолітніми дітьми. При цьому, позивачка ОСОБА_5 з 2017 року проживає за кордоном, де вийшла заміж і має сім"ю. Зазначені обставини представником позивача в ході судового розгляду не заперечувались та були підтверджені, в тому числі ним не заперечувався факт проживання відповідача з сім"єю у спірному будинку.

Натомість позивачка не проживає в спірному домоволодінні, про що також підтвердили сторони у судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що утримує спірне домоволодіння, проводить ремонтні роботи в будинку, несе витрати на його утримання, натомість позивачка не вносить покращення в домоволодіння.

За таких обставин, є обґрунтованими доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що припинення права власності на його частки у спільному майні завдасть йому істотної шкоди. При цьому, позивачем не надано суду доказів, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, більше того, відповідач заперечує проти припинення його права на частки.

Суд вважає, що наявність у відповідача на праві приватної власності 1/4 частки в квартирі по АДРЕСА_2 , та 1/2 частки в житловому будинку АДРЕСА_3 , що підтверджено самим відповідачем та дослідженими в судовому засіданні доказами (арк.спр. 57-61) не усуває факту спричинення відповідачу та його сім"ї істотної шкоди в разі припинення належної йому 1/2 частки житлового будинку в АДРЕСА_1 , та 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, розташованої в АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 не являється одноосібним власником майна - квартири по АДРЕСА_2 , та житлового будинку АДРЕСА_3 , що гарантувало б забезпечення відповідача та його сім"ю іншою житловою площею.

Також суд критично ставиться до тверджень представника позивача щодо передачі відповідачем в оренду іншим особам квартири по АДРЕСА_2 , адже доказів щодо цього суду не надано. Натомість відповідач ствердив у судовому засіданні, що про дану обставину йому невідомо, оскільки зазначена квартира у його користуванні не перебуває.

Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами склались неприязні стосунки.

З долученого до позову вироку Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року в кримінальному провадженні №0000416 щодо ОСОБА_2 вбачається, що останній був засуджений за ч.2 ст.125 КК України (спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров"я) до штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 грн.), з ОСОБА_2 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 11593,65 грн. та моральну шкоду у розмірі 15000 грн.(арк.спр.20-24).

Представник позивача, посилаючись на неприязні стосунки між сторонами, вказуючи на те, що відповідач засуджувався за вчинення насильницьких протиправних дій відносно позивачки, що підтверджується наданим суду вироком, стверджує, що спільне володіння і користування майном є неможливим, тому наявною є підстава, визначена п.3 ч.1 ст.365 ЦК України.

Одночасно суд звертає увагу, що вказаний вирок щодо ОСОБА_2 ухвалений судом 19 травня 2016 року, подія кримінального правопорушення мала місце 5 липня 2015 року.

При цьому, доводи сторони позивача щодо неможливості спільного володіння і користування майном, висновків суду не спростовують, оскільки сама по собі наявність однієї з обставин, передбачених ст. 365 ЦК, за умови встановлення, що припинення права власності відповідача на частки у спільному майні може завдати істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї, не може бути підставою для задоволення позову.

При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року, викладені в абз. 3 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких, розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем до позову був долучений висновок суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_6 від 2 листопада 2020 року без номеру про вартість об"єкта оцінки. За відомостями вказаного висновку об"єктом оцінки є житловий будинок загальною площею 224 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 . Метою оцінки є визначення ринкової вартості об"єкта для сплати судового збору; підходи до оцінки: порівняльний підхід; вид вартості: ринкова; дата складання - 2 листопада 2020 року; термін чинності звіту - 6 місяців. Ринкова вартість об"єкта оцінки становить 980000 грн. (арк.спр.18).

Суд надає критичну оцінку вказаному звіту, оскільки зі змісту такого слідує, що об"єктом оцінки був житловий будинок загальною площею 224 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , при тому, що предметом судового розгляду є припинення права власності відповідача на частку у житловому будинку загальною площею 224 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Відтак наявні сумніви в об`єктивності та достовірності наданого висновку про вартість об`єкта оцінки з огляду на розбіжності щодо адреси місця знаходження об"єкта оцінки, вартість якого визначена оцінювачем. Інших відомостей, в тому числі щодо характеристик об"єкту, що піддавався оцінці, ні висновок, ні матеріали справи не містять, позивачем таких даних до позову не долучено, як і не надано в ході розгляду справи, відтак суд позбавлений можливості зробити висновок, що долучений висновок про оцінку стосується саме спірного будинку і оцінювачем визначено ціну саме спірного будинку.

Також позивачем до позову доданий висновок суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_6 від 2 листопада 2020 року без номеру про вартість об"єкта оцінки. За відомостями вказаного висновку об"єктом оцінки є земельна ділянка кадастровий номер :01:010:0005, площею 0,07 га, за адресою: АДРЕСА_4 . Метою оцінки є визначення ринкової вартості об"єкта для сплати судового збору; підходи до оцінки: порівняльний підхід; вид вартості: ринкова; дата складання - 2 листопада 2020 року; термін чинності звіту - 6 місяців. Ринкова вартість об"єкта оцінки становить 220000 грн. (арк.спр.19).

Згідно положень ч.1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Частиною 6 ст.106 ЦПК України встановлено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Така ж правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18.

Однак, як вбачається із висновків про вартість об"єктів оцінки від 2 листопада 2020 року, що надані позивачем, такі не містять будь-якої інформації про обізнаність оцінювача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відсутні дані про те, що виконавець - оцінювач попереджався про кримінальну відповідальність за давання неправдивого висновку.

У зазначених висновках в тому числі відсутня інформація щодо даних, на підставі яких визначався стан об"єктів оцінки, чи піддавались такі об"єкти оцінки візуальному обстеженню, чи передувало оцінці майна вивчення технічної документації зі сторони оцінювача. До вказаних висновків не додано фотофіксацію об`єктів оцінки, не зазначено, чи мав оцінювач доступ до об`єктів оцінки.

Разом з тим, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1442 та з урахуванням Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з п.50 НС №1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Разом із цим, відповідно до п.56 НС №1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Як зазначає Верховний Суд у своєму висновку, викладеному у постанові від 7 квітня 2021 року у справі №753/3055/18, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

З урахуванням наведеного, у даному випадку висновки про вартість об`єктів оцінки є сумнівними для суду щодо визначеної дійсної вартості такого нерухомого майна. Звітів про оцінку такого майна позивачем суду не надано.

З цих підстав суд надає критичну оцінку вказаним документам, як доказам вартості спірних об`єктів нерухомості.

При цьому, суд констатує, що в ході розгляду справи стороною позивача не було ініційовано проведення судових експертиз для визначення дійсної вартості спірного майна, яке перебуває у спільній частковій власності сторін, з метою визначення необхідних сум, які відповідно до ст.365 ЦК України.

Суд звертає увагу, що стороною позивача також не доведено неподільності належних сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку та земельної ділянки, зокрема в матеріалах справи відсутній висновок про відсутність технічної можливості поділу спірних об`єктів нерухомого майна та виділу належних позивачу часток.

Слід зазначити, що доказів на підтвердження посилання представника позивача, що спірне домоволодіння не може бути розподілено між співвласниками в натурі (висновків відповідної будівельно-технічної експертизи), суду не надано, отже, не доведено існування підстави, визначеної п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України.

При цьому, суд зауважує, що сторони наділені рівними процесуальними правами, а судочинство здійснюється за принципом диспозитивності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом не призначалося проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертиз щодо можливості поділу домоволодіння, чи неможливості його поділу, або ж судової товарознавчої експертизи про визначення ринкової вартості домоволодіння та визначення вартості його частини, оскільки сторонами зазначеного клопотання не було заявлено.

Тому, з урахуванням встановлених обставин, беручи до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками спірного майна, суд приходить до висновку, що позивач не довів підстав, передбачених ст.365 ЦК України для припинення права відповідача на частку в житловому будинку, а також не довів, що таке втручання у його право власності на майно за встановлених обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, суд враховує, що питання правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на житловий будинок, враховує цільове призначення спірної земельної ділянки, її нерозривний зв`язок та пряму залежність з нерухомим майном, що на ній розміщено, правову природу спірних правовідносин, за таких обставин доходить висновку про відсутність підстав для припинення права відповідача на частку в земельній ділянці.

Враховуючи наведене, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дослідивши надані та отримані докази, приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених законодавством, для припинення права власності на частки відповідача, не надано доказів того, що припинення права власності на належні відповідачеві частки у майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, відповідач не згоден на отримання компенсації вартості його часток, такі частки є значними, останній користується та надалі бажає користуватись належним йому на праві власності майном - фактично проживає з сім"єю в спірному домоволодінні, що не заперечувалось сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання позивача на те, що відповідач перешкоджає у користуванні спірним майном нічим не доведені та не мають правового значення для вирішення спору, оскільки ці обставини не є підставою для захисту прав позивача в обраний спосіб, а можуть бути передумовою для заявлення негаторного позову.

Таким чином, позовна вимога про припинення права відповідача на частки у спільному майні задоволенню не підлягає, як і вимога про присудження компенсації на належні йому частки. Оскільки у задоволенні вимоги позивача про припинення права відповідача на частки у спільному майні відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на ці частки.

Щодо вимоги позивача про вирішення питання стягнення судових витрат, то такі не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст.141 ЦПК України дані витрати покладаються на позивача у разі відмови у задоволенні позову.

У зв`язку з викладеним, сплачені позивачем на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області відповідно до квитанції №7 від 22 січня 2021 року кошти в сумі 300000 (триста тисяч) гривень та квитанції №1-289-К від 22 січня 2021 року кошти в сумі 300000 (триста тисяч) гривень, підлягають поверненню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81,133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Олексій Михайлович, до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, виплату грошової компенсації та визнання права власності на майно - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області внесені нею відповідно до:

- квитанції №7 від 22 січня 2021 року кошти в сумі 300000 (триста тисяч) гривень;

- квитанції №1-289-К від 22 січня 2021 року кошти в сумі 300000 (триста тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду або через Великоберезнянський районний суд Закарпатської області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 ,зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року.

Суддя Зизич В.В.