КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/16080/20

номер провадження: 22-ц/824/8152/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Акцент-Банк» - адвоката Омельченка Євгена Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 рокуу складі судді Усатова Д.Д., у справі за позовом акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року акціонерне товариство «Акцент - Банк» (далі - АТ «Акцент - Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2017 року ОСОБА_1 приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору та отримання кредитної картки. На підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачці надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40%, щомісячно, на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначав, що своїм підписом у анкеті - заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею анкета - заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https:a-bank.com.ua/terms, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мала своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 16 листопада 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 32 246 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 24 244 грн 83 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 8 001 грн 35 коп.

З наведених підстав, АТ «Акцент-Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 06 березня 2017 року у розмірі 32 246 грн 18 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Акцент-Банк» - адвокат Омельченко Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердила факт ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язалась в подальшому регулярно знайомитися зі змінами до них. Оскільки вказаний кредитний договір є договором оферти, то відповідачка, користуючись кредитними коштами, підтвердила, що вона ознайомлена та погоджується з Умовами і правилами надання банківських послуг. На час укладення договору банк надав всю необхідну інформацію в письмовому вигляді. Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував висновки, які містяться у постановах Верховного Суду: від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 705/6051/15-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15-ц.

Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не взяв до уваги, що у вказаній справі № 342/180/17, на відміну від даної справи, з відповідача було стягнуто заборгованість за тілом кредиту. На підтвердження вірності розрахунку до апеляційної скарги представник банку додав банківську виписку.

Вказує, що згідно чинного законодавства позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зазначає, що відповідачка отримала кредитну картку та скористалася кредитними коштами, тобто погодилися з умовами, що діяли на момент зняття коштів, а тому повинна сплачувати процентну ставку.

Відповідачка ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Крім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», де ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше 8 місяців, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 32 246 грн 18 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо видачі за вказаним договором платіжної картки (дата її видачі, її вид та строк дії) та встановлення відповідного кредитного ліміту і його суми, а також відповідно і щодо здійснення будь-якого руху коштів по рахунку. Підписана відповідачкою анкета-заява взагалі не містить жодних даних щодо погодження банком надання відповідачу банківських послуг, крім зазначення особистих даних та підпису відповідача. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачкою Умов та правил надання банківських послуг і тарифів, правил користування, основних умов обслуговування і кредитування, хоча вони повинні містити підпис позичальника, оскільки саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Також суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постановах Верховного Суду України і не спростовано відповідачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин.

Так, на підтвердження своїх вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у А-Банку, яка підписана відповідачкою, у якій зазначено, що вона погоджується з тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованому в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку до укладення договору і згодна з його умовами.

Підписана відповідачкою вказана анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема повну дату її народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію і номер паспорта, дату його видачі, сімейний стан, адресу проживання, номер мобільного телефону, освіту, розмір доходу та інші (а.с.6 зворот).

Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають копії паспорта відповідачки, наданого нею до банку та підписаного на кожній сторінці (а.с.13).

Також, банк надав розрахунок боргу, який містить інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальником кредитними коштами, в тому числі, нерегулярне внесення коштів на погашення кредиту (а.с.5-6).

Вказані документи належним чином посвідчені і не спростовані відповідачкою. Будь-яких доказів про те, що позивач подав недостовірні документи матеріали справи не містять.

За таких обставин, відхиливши надані позивачем докази, які у їх сукупності є належними, допустимими та достатніми на підтвердження вимог, за відсутності заперечень відповідачки проти них, суд дав їм неналежну оцінку та порушив принцип змагальності, передбачений ч.3 ст.2 ЦПК України.

На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права призвело до обмеження прав позивача на справедливий суд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства і згідно з ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідачки до банку та отримання нею кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит» і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

Водночас, колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не дає можливість апеляційному суду самостійно обчислити розмір боргу за тілом кредиту, оскільки з нього не можливо встановити загальний розмір використаних відповідачкою кредитних коштів за період з 06 березня 2017 року по 16 листопада 2020 року, а також внесення нею за цей же період коштів на погашення кредиту та їх загальний розмір (а.с.5-6).

При цьому колегія суддів також враховує, що з наданого банком розрахунку вбачається, що частину повернутих позичальником коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, що невірно, оскільки вказаний банком розмір процентів не обумовлений договором і не може бути застосований.

Таким чином, з урахуванням викладеного, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заборгованості за тілом кредиту, а тому у задоволенні позовних вимог АТ «Акцент-Банк» в частині стягнення боргу за тілом кредиту слід відмовити з наведених вище підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на виписку про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 06 березня 2017 року по 01 квітня 2021 року, яка подана представником позивача разом з апеляційною скаргою (а.с.40-42), не приймається судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказана виписка про рух коштів по рахунку подана з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надана представником банку апеляційному суду вказана вище виписка про рух коштів по рахунку не була подана до суду першої інстанції та вона не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Представник АТ «Акцент-Банк» не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаної вище виписки про рух коштів по рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак ця виписка не може бути прийнята апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Акцент-Банк» в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 8 001 грн 35 коп., з таких підстав.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у анкеті-заяві ОСОБА_1 відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання, зокрема: не зазначена процентна ставка, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідачки, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема, розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами і, як наслідок, необґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

В матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідачка отримала кредитну карту з встановленим кредитним лімітом, яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, та у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами.

За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати відсотків, вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка користувалася коштами і періодично погашала кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку відсотків з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.

Посилання представника позивача на необхідність врахування практики Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 705/6051/15-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15-ц, є безпідставними та суперечать положенням закону з таких міркувань.

У справі № 202/19403/13-ц встановлено що: «Відповідач 10 жовтня 2007 року написав заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття дебетної картки Visa (основна) та MasterCard (додаткова) у валюті USD, строк дії до 10 листопада 2008 року, сума кредитного ліміту картки 2 000,00 доларів США, базова відсоткова ставка 1,4 % в місяць із розрахунку 360 днів».

Постанови у справах 705/6051/15-ц, № 265/7652/15-ц були прийняті Верховним Судом до прийняття постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах Верховного Суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Окрім того, такий висновок відповідає принципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та в силу ст.376 ЦПК України підлягає зміні, з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Акцент-Банк» - адвоката Омельченка Євгена Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: