Справа № 139/168/21
Провадження № 22-ц/801/1684/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 рокуСправа № 139/168/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тучинської Н.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 21 жовтня 2005 року перебували у шлюбі, який в даний час розірвано за рішенням суду від 22 грудня 2011 року.

Під час перебування в шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , які проживають з позивачем та знаходяться на його утриманні.

Сторонами не досягнуто домовленості щодо участі ОСОБА_2 в утриманні дітей.

Їх син ОСОБА_5 має важке захворювання, часто хворіє, потребує лікування, періодичних обстежень, а все це вимагає значних коштів. Витрати на лікування сина є надто великими, а відповідач жодним чином не допомагає своїм дітям та не надає фінансової допомоги.

Так, за період з 2018 року загальна сума витрат на його лікування (з врахуванням збільшених позовних вимог) склала 27990,88 грн.

Крім того, молодший син має особливі здібності у вивченні іноземних мов та відвідує додаткові заняття з іноземної мови, загальна сума витрат на які до 2021 року склала 11352 грн.

Відповідач кошти для утримання дітей не надає, хоча має таку можливість, оскільки є працездатною та має у власності об`єкти нерухомості, які, як відомо позивачу вона здає в оренду.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь: аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 січня 2021 і до досягнення повноліття; аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 січня 2021 і до досягнення повноліття; додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одноразово (з урахуванням збільшених позовних вимог) в сумі 13995,44 грн.; додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 одноразово в сумі 5676 грн.; додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щомісячно в сумі 1100 грн та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімуму, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 24 лютого 2021 року до досягнення дітьми повноліття.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Обґрунтовуючи мотиви прийнятого рішення місцевий суд врахував обставини, визначені ст. 182 СК України, зокрема, матеріальне становище платника та одержувача аліментів, стан здоров`я дитини та відповідача, а також виходив із принципів розумності і справедливості, врахування обставин справи та доведеності позову щодо визначеного розміру аліментів.

Між тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, вказав на недоведеність позивачем потреби у таких витратах, зокрема хворобою сина ОСОБА_3 та особливими здібностями до навчання сина ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд першої інстанції хоч і прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення аліментів, проте помилково визначив, що додаткові витрати, які просить стягнути позивач не є такими, які викликані особливими обставинами, та не є додатковими в розумінні ст. 185 СК України. Вважає, що за наявності особливих обставин суд може визначати розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину. До особливих обставин, заявник зокрема відносить, дороговартісне лікування сина. Поряд з цим вважає, помилковими висновки місцевого суду про те, що відповідач мала намір пройти стаціонарне лікування з сином ОСОБА_5 в лікарні, адже лікарями не встановлено негайної потреби у госпіталізації дитини, та, вказані дії вчинялись ОСОБА_2 тільки для уникнення витрат на дитину.

Також на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2021 року надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_2 , в якій вона, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягуваних аліментів та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Подана апеляційна скарга мотивована тим, що стягнувши аліменти на дітей в розмірі 1/3 частини її доходів суд першої інстанції не врахував матеріальний стан відповідача, оскільки вона перебуває у декретній відпустці та має дитину-інваліда, якому потрібний постійний догляд, а тому позбавлена можливості влаштуватись на роботу.

06 серпня 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона заперечила аргументи позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що вона не має змоги влаштуватись на роботу та отримувати заробітну плату для спільного утримання дітей, оскільки має сина ОСОБА_6 , від іншого шлюбу, який є інвалідом та потребує постійного догляду. Поряд з цим зазначає, що позивач є приватним підприємцем та отримує хороший дохід, який дозволяє йому самостійно утримувати дітей. Решта доводів не стосується суті позову та зводяться до взаємних претензій сторін.

16 серпня 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому він, зокрема, заперечує наведені відповідачем розрахунки аліментів, які будуть з неї стягуватись. Решта доводів не стосується суті позову та зводяться до взаємних претензій сторін.

Крім того, 06 вересня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява-заперечення на відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона покликалась на обставини викладені нею раніше в апеляційній скарзі та відзиві.

Поряд з цим, 15 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 на підтвердження доводів апеляційної скарги подала заяву про долучення до матеріалів справи доказів, зокрема консультативного висновку лікаря ортопеда травматолога від 15 вересня 2021 року, відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 14 вересня 2021 року, листа Вінницького районного управління поліції Головного управління національної поліції України від 07 вересня 2021 року.

Проте, вказані докази не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що неприйнятною є ситуація, коли сторони просять долучити до матеріалів справи документи, які виготовлені на їх замовлення після вирішення справи судом першої інстанції. Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 367 ЦПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 у справі № 911/3250/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15 та від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що сторони з 21 жовтня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Мурованокуриловецького районного шлюбу Вінницької області від 22 грудня 2011 року, що підтверджується копією даного рішення (т. 1 а.с. 11).

Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого 20 лютого 2008 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 , виданого 14 травня 2009 року (т. 1 а.с. 9, 10).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2013 року визначено місце проживання дітей з батьком (т. 1 а.с. 12-19).

Відповідно до довідки № 2051 від 30 листопада 2020 року, виданої Мурованокуриловецькою селищною радою, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживають з позивачем (т. 1 а.с. 25).

Спільний малолітній син сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до довідки ТОВ «Альтамедіка плюс»» про виконані медичні послуги від 09 грудня 2020 року (а.с. 20), акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0001218 від 30 листопада 2020 року (а.с. 21), листа ЛДЦ «Меділюкс» від 21 липня 2020 року (а.с. 22), виписки із медичної карти хворого від 20 травня 2021 року (а.с. 133), має діагноз «вегето-судинна дистонія зі схильністю до ангіоспазмів» (а.с. 35) та «локалізована симптоматична епілепсія, комплексні парціальні напади» (а.с. 133).

Так, потребу в додаткових витратах на сина ОСОБА_8 позивач обґрунтував розвитком його особливих здібностей до вивчення іноземних мов. На ствердження здібностей дитини до вивчення іноземних мов стороною позивача суду подано Диплом лауреата за 1 місце у Всеукраїнській олімпіаді «Олімпусик» (а.с. 123) та сертифікат учасника ХІ Всеукраїнського конкурсу з англійської мови «Гринвіч» (а.с. 124).

Водночас, на утриманні відповідача перебуває малолітня дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а.с. 57, 66, 90, 114).

Так, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дитиною-інвалідом і потребує домашнього догляду, що встановлено довідками про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді, корінцем медичного закладу про дитину інваліда, висновком лікарняно-консультативної комісії ЛКК, медичним висновком, виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) та формою індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів (т. 1 а.с. 58, 59, 60, 61, 62-63, 68-69, 137, 138, 139-141).

Доходи відповідача за період 3-4 кварталу склали 4567,43 грн., які отримані від соціальних виплат з відповідних бюджетів (т. 1 а.с. 136).

Відповідач має у приватній власності житловий будинок в с. Жовнине Чорнобаївського району Черкаської області та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,2473 га. Крім того, на праві приватної власності за нею зареєстровані земельні ділянки в с. Гуменне Вінницького району Вінницької області для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості площею 0,0462 га та 0,0177 га, що підтверджується інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 98-101).

Відповідно до згаданої вище інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 255964098 від 11 травня 2021 року (а.с. 98-101), позивач має у власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,9413 га, яку у 2017 році здав в оренду на 20 років та отримує орендну плату в розмірі 8% від нормативно-грошової оцінки.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дітей, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Статтею 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від обов`язку в разі не можливості виконання такого обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України, форма і спосіб утримання дітей визначається за домовленістю між батьками дитини.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (частина друга статті 182 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Оскільки спільні діти сторін проживають разом з батьком, а ОСОБА_2 є їх матір`ю та на неї покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму, щомісячно на кожну дитину.

При цьому, судом правильно враховано право дітей на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Загальновідомими є також обставини про щоденну потребу дітей у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного розвитку, постійне зростання цін на товари та послуги для дітей.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Однак указані положення закону не свідчать про необхідність обмеження розміру аліментів, які присуджуються для сплати платником аліментів, мінімальним рекомендованим розміром аліментів.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України, текст якої наведено вище.

Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

За аналогією, позивач має право заявляти вимоги про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей однієї третьої заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину у порядку позовного провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про наявність підстав для часткового задоволення вимог у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку замість 1/3 частини заробітку відповідача, колегія апеляційного суду вважає їх необґрунтованими та недоведеними.

Покликання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на позбавлення можливості працювати, у зв`язку із необхідністю постійного домашнього догляду за дитиною-інвалідом ОСОБА_9 , не свідчать про те, що визначений місцевим судом розмір аліментів 1/3 частини заробітку, є неспівмірним з потребою дітей на їх утримання та підлягає зменшенню, оскільки з розділу 13 індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 104 від 26 березня 2021 року, вбачається, що син відповідача ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має І ступінь обмеження до виконання ІПР, зокрема до самообслуговування, до пересування, до спілкування, до навчання, а щодо орієнтації, контролю за своєю поведінкою, професійного навчання, до здобуття освіти не обмежений, що в розумінні порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженим постановою КМУ від 21 листопада 2013 року № 917, дає підстави стверджувати, що дитина ОСОБА_9 може обходитися без постійного стороннього догляду

Між тим, наявність у відповідача іншої дитини не може погіршувати становище дітей, які проживають окремо від матері.

Відповідачем не наведено інших обставин, які згідно із статтею 182 СК України мають значення для встановлення меншого розміру аліментів.

Щодо мотивів апеляційної скарги ОСОБА_1 про додаткові витрати на утримання дітей, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися з урахуванням істотних умов, зокрема, враховувати стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню у рахунок відшкодування додаткових витрат, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та 09 вересня 2019 року в справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених додаткових витрат на дитину ОСОБА_3 , позивач надав до суду: виписки із медичних карток амбулаторного хворого з відповідними епікризами історії хвороби, які містять лікарські рекомендації та призначення; виписки із медичного огляду хворого, які містять лікарські рекомендації та призначення; копії фіскальних чеків на придбання медичних препаратів понесених на лікування дитини.

Разом з тим, судом попередньої інстанції вірно критично оцінено надані докази, а саме довідку ТОВ «Альтамедіка плюс», акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), листа ЛДЦ «Меділюкс», виписки із медичної картки хворого, ксерокопії чеків на придбання ліків в аптеках та оплатою послуг в приватних медичних закладах, з наданням обґрунтованих висновків їх неприйняття, зокрема, не доведеності позивачем потреби в отриманні платних прийомів та консультацій лікарів, а також факту лікування дитини ОСОБА_3 рекомендованими медичними препаратами (відсутні медичні висновки про таке лікування).

Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно вимог ст. ст. 141, 180 СК України батько та мати мають рівні права та обов`язки відносно своєї дитини і зобов`язані спільно її утримувати.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що витрати, пов`язані з навчанням дитини ОСОБА_4 на курсах з англійської мови, не є особливими обставинами та не відносяться до додаткових витрат в розумінні ст.185 СК України та відсутність належних і допустимих доказів обов`язкового огляду дитини ОСОБА_3 лікарями саме у приватних медичних закладах та надання платних послуг.

Крім того, позивач не довів існування особливих обставин, які зумовили б необхідність відвідування приватних платних уроків дитиною ОСОБА_4 за наявності безкоштовного навчання в загальноосвітній школі, не навів мотивів вибору такого навчання, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з матір`ю дитини.

При цьому, у даному випадку обов`язковою умовою для призначення додаткових витрат є матеріальний стан сторони, яка сплачує аліменти.

Суд враховує, що відповідач на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років та має мінливий дохід, який складається з соціальних виплат з відповідних бюджетів.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей та відмові у задоволенні стягнення додаткових витрат.

Інші доводи скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало