СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5336/19

пр. № 2/759/279/21

28 серпня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді П`ятничук І.В.,

при секретарі Марус А.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 20.03.2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю, яким просить суд визначити місце проживання дітей неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що з 01.11.2003 року сторони почали проживати в цивільному шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей, неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що за роки спільного проживання відповідач постійно принижував її та неодноразово застосовував фізичну силу до неї та до дітей. 07.09.2018 року по 24.012.2018 року позивач разом з дітьми проживала в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги ( з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпілі від домашнього насильства. 18.10.2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було видано обмежувальний припис на строк 2 місяці щодо ОСОБА_3 , яким було заборонено ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; заборонено наближатись на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежено спілкування ОСОБА_3 з дітьми шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо. В зв`язку з порушенням дії обмежувального припису винесеного рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року, 20.12.2018 року було винесено рішення про продовження обмежувального припису від 16.10.2018 року на строк 2 місяці щодо ОСОБА_3 . З 25.12.2018 року вона разом переїхала проживати до власного житла за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає і на даний час. Крім того, вважає, що визначення місця проживання дітей разом з нею відповідатиме її інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням дітей.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість та на поданий до суду 22.07.2019 року відзив.

Представник ССД та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, якою просить розгляд справи провести без присутності представника служби.

Представник ССД та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації , яким вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши сторони, провівши опитування неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони з 01.11.2003 року проживали в цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_2 .

Квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2002 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Карабазовою Н.А. (т. 1 а.с. 18).

В період спільного проживання у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як встановлено в судовому засіданні, за роки спільного проживання відповідач ОСОБА_3 неодноразово застосовував фізичну силу до ОСОБА_1 та до дітей неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини підтверджуються висновком експерта № 224 від 08.09.2015 року, листом слідчого СВ Бориспіслького ВП ГУ НП в Київській області від 25.04.2019 року (т.1 а.с. 69-71, 115).

З матеріалів справи вбачається, що позивач в період з 07.09.2018 року по 24.012.2018 року позивач разом з дітьми проживала в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги ( з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпілі від домашнього насильства (т.1 а.с. 31).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року у справі № 359/7771/2018 було задоволено заяву ОСОБА_1 та було видано обмежувальний припис строком на 2 місяці щодо ОСОБА_3 , яким: заборонено ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; заборонено наближатись на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежено спілкування ОСОБА_3 з дітьми шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо (т.1 а.с. 56-65).

В зв`язку з порушенням дії обмежувального припису винесеного рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року, 20.12.2018 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області було продовжено дію обмежувального припису від 16.10.2018 року на строк 2 місяці щодо ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 66).

Відповідно до наданого суду висновку від 03.12.2019 року № 103/10770/41/3 органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_1 (т.1 а.с. 246-247).

Окрім того, з інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 рекомендовано уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку доросли (т.1 а.с. 44-49).

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Матеріалами справи засвідчується, що позивачем у квартирі АДРЕСА_3 , створені усі умови, що необхідні для проживання та повноцінного розвитку дітей, ОСОБА_1 замається підприємницькою діяльністю, що дозволяє забезпечити їй матеріальні потреби дітей.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, опитані в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 висловили своє бажання проживати саме з матір`ю, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до обох батьків, вік дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

На підставі наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 160, 161 Сімейного Кодексу України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76,81, 141, 263, 265, 273, 280-282, 354, 365 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю, - задовольнити.

Визначити місце проживання дітей : неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.В. П`ятничук

Сторони :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ур. м. Брянка Луганської області, РНКПП НОМЕР_1 , зареєстр. АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ур. м.Києва, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстр. АДРЕСА_4