Номер провадження: 22-ц/813/5664/21
Номер справи місцевого суду: 501/919/19
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді Гірняк Л.А.,

Суддів Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря Ющак А.Ю.,

Представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Єштокіна Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційні скарги ОСОБА_2 та його представника Адвокатського Бюро «Федяєва Сергія Володмировича» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Манюта Сергія Васильовича, Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг», ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень,

В С Т А Н О В И Л А:

ПРОЦЕДУРА:

Короткий зміст позовної заяви:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Манюта С.В., Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг», ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Враховуючи уточнення до позовної заяви, просив суд: 1) визнати недійсним договір № 560/К купівлі-продажу майнових прав від 29.05.2018 року; 2) визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.05.2018 року; 3) визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46091724 від 22.03.2019 року; 4) скасувати запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру загальною площею 88,8 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності) : 30820438.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з укладенням договору №560/К купівлі-продажу майнових прав від 29.05.2018 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , відбулася заміна кредитодавця банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, ОСОБА_1 , яка не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та не може надавати фінансові послуги. Позивач вказував, що фактично було укладено договір факторингу, а не цесії, тому Договір №560/К купівлі-продажу майнових прав від 29.05.2018 року та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.05.2018 року підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення першої інстанції:

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Короткий зміст апеляційної скарги:

До Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 , в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення першої інстанції, позивач просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 липня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також до суду надійшла апеляційна скарга представника позивача Адвокатського Бюро «Федяєва Сергія Володмировича» з аналогічними вимогами про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 липня 2019 року та ухвалення нового рішення із задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відповідачка, ОСОБА_1 , подала до Одеського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на її необґрунтованість та законність рішення першої інстанції просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 липня 2019 року залишити без змін.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН:

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі № 465/646/18, від 26.06.2019 року по справі № 136/309/17 та інші, зокрема на позицію стосовно того, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, і відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме банк або інша фінансова установа.

Представник позивача в апеляційній скарзі також вказує, що обов`язковою умовою для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку є окремий, нотаріально посвідчений договір між ОСОБА_2 та Іпотекодержателем, який укладено не було.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу наполягає на помилковості доводів апелянта стосовно відсутності у ПАТ «Дельта Банк» права реалізовувати вимоги особі без статусу банку або фінансової установи, оскільки спосіб продажу спірного майна відповідав пункту 5.11 Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням 44 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388, та спірне майно не було обмеженим в обороті, а тому відповідні ліцензії і дозволи не були обов`язковими для набувача права грошової вимоги.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:

Судом встановлено, що 20.07.2011 року між ПАТ «Астра банк», в подальшому перейменованого на ПАТ «Агропросперіс банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №36020, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 400 000,00 гривень строком до 20.07.2016 року (а.с. 6-11).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ «Астра-Банк» було укладено іпотечний договір від 20.07.2011 року, відповідно до якого позивач передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35-40).

Права вимоги ПАТ «Астра-Банк» за кредитним договором №36020 від 20.07.2011 року та договором іпотеки від 20.07.2011 року було відступлено ПАТ «Дельта Банк». За рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 12886564 від 07.05.2014 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Ковальчука С.П., ПАТ «Дельта Банк» став іпотекодержателем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Між ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженого представника Сорокіна М.В., що діяв на підставі Довіреності, як первісним Іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як новим Іпотекодержателем, 29 травня 2018 року було укладено Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісельовою Н.В., зареєстрованого у реєстрі за № 691 (а.с. 41-42).

Предметом Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором став іпотечний договір №б/н від 20.07.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В., зареєстрованим за реєстровим № 2892, що укладений між ПАТ «Астра банк» та позивачем ОСОБА_2 (а.с. 152).

Договір відступлення права вимоги був укладений на підставі Протоколу електронних торгів № UA-EA-2018-04-12-000006-а від 17.05.2018 року та Договору №560/К купівлі-продажу майнових прав від 29.05.2018 року.

До позивача був направлений лист-вимога №30/05-5/18 від 30.05.2018 року, у якому йому було повідомлено про наявну заборгованість та запропоновано, у відповідності до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» повернути суму заборгованості (а.с. 152).

На даний час основне зобов`язання за кредитним договором №36020 від 20.07.2011 року позивачем не виконано.

Згідно звіту про оцінку майна №190315-001 від 15.03.2019 року оціночна (ринкова) вартість 1/1 частки об`єкту оцінки без ПДВ складає 888 916,21 грн.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 27.03.2019 року № 161146871, відповідачка ОСОБА_1 набула права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер об`єкту нерухомого майна 108, дата державної реєстрації 22.03.2019 року.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог районний суд виходив із безпідставності заявлених вимог. При цьому зазначив, що згідно п. 1 розділу 2 «Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», потенційним покупцем може бути фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права, а права вимоги це права вимоги боргу за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог. Тому твердження позивача, що ПАТ «Дельта Банк» не мав права відступати право вимоги до ОСОБА_1 , яка є фізичною особою, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Одночасно, виходячи з вимог ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції вказав, що іпотекодержатель задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, оскільки таке застереження міститься у розділі 7 Договору Іпотеки № б/н від 20.07.2011 року.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (ст. 650 ЦК України).

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч. 4 ст. 656 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Суд першої інстанції у своєму рішенні надав оцінку «факторингу» (п.п. 23-32 рішення суду), зробив розмежування між поняттями «факторинг» та «цесія» (п.п. 33-38) та прийшов до висновку, що ПАТ «Дельта-Банк» мав право відступати права вимоги до фізичної особи ОСОБА_1 (п. 48).

Втім, незгода апелянта з такими висновками суду говорить про необхідність більш детального розмежування зазначених понять зі встановленням того виду договору, який має місце в даній справі.

Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що, дійсно, фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, на які посилається позивач, та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц.

У той же час, представник ПАТ «Дельта Банк» стверджує, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір цесії, та посилається на Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.03.2016 №388, згідно якого, права вимоги за кредитними договорами можуть бути відступлені фізичній та/або юридичній особі.

Аналогічно ОСОБА_1 у своєму відзиві говорить про те, що наразі ПАТ «Дельта Банк» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку.

У Договорі №560-К купівлі-продажу майнових прав від 29 травня 2018 року та у Договорі відступлення права вимоги за іпотечним договором, якфі оспорює апелянт, зазначено, що представник «ПАТ «Дельта Банк» діє на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедурі ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 20.02.2017 року № 619 та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI.

Згідно ст. 48 зазначеного закону при проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Частина 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначає, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги.

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури, було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу (без зазначення обов`язкового суб`єктного складу).

Отже, положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Відповідач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року по справі № 295/3588/14-ц, від 31 липня 2019 року по справі № 910/4816/18 та від 16 грудня 2020 року по справі № 640/14873/19.

Доводи позивача про невідповідність висновків суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки у цій справі (на відміну від справ № 909/968/16, № 465/646/11) спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами.

Отже, підстави для визнання недійсними Договору №560/К купівлі-продажу майнових прав від 29.05.2018 року та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.05.2018 року, відсутні.

Вимог про визнання недійсним протоколу електронних торгів електронних торгів № UA-EA-2018-04-12-000006-а від 17.05.2018 року позивач не заявляв.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність незаконності реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Іпотекодердателем ОСОБА_1 .

Вимоги щодо скасування реєстрації

Відповідно до п.5.7 Іпотечного договору від 20.07.2011 року звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття Іпотекодержателем права на таке звернення за вибором Іпотекодержателя відбувається:

-за згодою сторін Договору;

-за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок Іпотекодавця;

-за рішенням суду;

-за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про Задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом:

1.переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель письмово повідомляє Іпотекодавця з дотриманням вимог, установлених ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність суб`єктом оціночної діяльності;

2.продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві та будб-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 33 ЗУ «Про іпотеку».

Право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя серед перелічених у п. 5.7 зазначеного договору. належить Іпотекодержателю

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 02.06.2019 року отримав лист-вимогу від ОСОБА_1 щодо заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до п.5.7 Іпотечного договору від 20.07.2011 року (а.с.152. т.1).

На час звернення предмета іпотеки 15.03.2019 року виготовлено Звіт про оцінку майна №190315-001.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_2 подав державному реєстратору належні документи, зокрема докази направлення й вручення ОСОБА_1 02.06.2019 року листа-вимоги про зобов`язання виконання зобов`язань за кредитним договором №36020 від 20.07.2011 року та попередження про застосування вимог статей 37, 38 Закону України "Про іпотеку", що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із підписом особи, яка отримала та звіт про оцінку майна (а. с. 154, т. 1).

З урахуванням наведеного районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії державного реєстратора при проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру проведені з дотриманням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не беруться до уваги, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться за межами повноважень апеляційного суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 374, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та його представника, Адвокатського Бюро «Федяєва Сергія Володмировича», залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.09.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда

О.С. Комлева