Справа № 266/6900/19
Провадження № 2/266/78/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря судових засідань Воропаєвої О.Є., розглянув у відритому судовому засіданні з порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору, треті особи ОСОБА_3 приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна Оксана Володимирівна,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( далі Позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 ( далі Відповідач 1), Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступник АТ «Укрсоцбанк» (далі Відповідач 2), треті особи ОСОБА_3 приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна Оксана Володимирівна, про визнання недійсним кредитного договору №2154/12-07-0777 від 04.09.2007 р. та Іпотечного договору №215/12-07-0778 від 04.09.2007 р. як такі, що укладені в порушення вимог ст. 213, 215 ЦК України, та такі, що укладені шляхом введення позивача в оману.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на праві власності, а саме на підставі свідоцтва про право власності від 10.12.1997 року НОМЕР_5 та договору дарування від 26.06.2000 р. посвідченого Другою маріупольською нотаріальною контрою №1-195 належить квартира АДРЕСА_1 . Після реєстрації шлюбу 18.08.2005 р. вона змінила дошлюбне прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , у зв`язку із чим 03.05.2006 р. їй було видано Приморським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області паспорт громадянина України НОМЕР_1 . ОСОБА_2 є її матір`ю з якою вона мешкала у квартирі АДРЕСА_1 до 2007 р.. О 2007 р. вона стала мешкати у квартирі батька ОСОБА_6 . О 2014 році вона виїхала разом із дітьми до РФ до родини чоловіка. При цьому правовстановлюючі документу на належну їй квартиру залишились у належній їй квартирі. Коли вона повернулась в Україну то вирішила зареєструвати місце проживання батька в належній їй квартирі, але для цього їй було потрібно пред`явити документи на квартиру. Не знайшовши їх вона звернулась з цього питання до матері, яка повідомила їй, що забрала документи. Після чого вона звернулась до суду із позовом про витребування правовстановлюючих документів від ОСОБА_2 . Під час розгляду справи їй стало відомо, що згідно даних з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно міститься заборона на відчуження об`єкту нерухомого майна - реєстровий номер 5594499, згідно заяви АКБ «Укрсоцбанк» та постанови про арешт майна боржник та заборони на його відчуження 1818493:06:0562001 р. хоча вона не мала ніяких зобов`язань перед банком. В вересні 2017 р. її батько ОСОБА_1 знайшов в квартирі АДРЕСА_2 лист на її дошлюбне прізвище із Укрсоцбанку в якому було вказано, що нею нібито було 04.09.2007 р. укладено іпотечний договір №215/12-0700778, згідно якого вона як ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй квартиру в рахунок забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором. У п. 6.3 цього договору було зазначено, що він набирає права з моменту його нотаріального посвідчення. Реквізити сторін зазначено Іпотекодателя як ОСОБА_1 , місце мешкання АДРЕСА_3 , паспортні дані паспорт НОМЕР_2 , виданий Приморським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області, 22.12.1998 р. підпис ОСОБА_1 . Даний договір посвідчений нотаріусом Лушкіною О.В. за реєстровим №6677. При цьому в договорі зазначено документ який в неї був до укладення шлюбу, тобто недійсний на момент укладення договору іпотеки, оскільки 18.09.2005 р. їй було видано новий паспорт на прізвище ОСОБА_2 . Вона не була знайома із спірними договорами, підпис не виконувала. Після того як вона дізналась про дані обставини то звернулась з заявою до Центрального ВП в Донецькій області про злочин, на що отримала повідомлення від 19.07.2018 р. де їй було запропоновано звернутись із позовом до суду.

Справа розглядається у порядку загального позовного провадження.

Ухвалу суду від 26.11.2019р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (том 1 а.с.40).

У визначений строк Відповідач 1 відзив на позовну заяву не подала, жодного разу протягом розгляду справи в судові засідання повідомлена належним чином не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

У визначений строк Відповідач 2 подав відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що 04.09.2007 р. між АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту №215/12-07-0777 відповідно до п.1.1 якого банк на умовах тимчасового користування, забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 90900,00 грн., зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном погашення не пізніше 03.09.2017 р. В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 між ОСОБА_9 та банком було укладено Іпотечний договір №215/12-07-0778, посвідчений 04.09.2007 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_4 , за яким було зареєстровано обтяження. Банк виконав свій обов`язок перед ОСОБА_2 , надав грошові кошти. При цьому ОСОБА_2 не виконала свій обов`язок, грошові кошти не повернула та має заборгованість по кредиту. ОСОБА_2 не оспорювала укладений між банком та нею кредитний договір. Він не є припиненим. При посвідченні договору іпотеки нотаріусом було зазначено: «Договір підписано сторонами в моїй присутності, особу громадян які підписали договір встановлено …». Отже законних підстав для визнання договорів не мається. В судовому засідання представник Відповідача 2 - Дегтярьов Є.В. не визнав позовні вимоги, вказав, що позивачем жодним доказом не доведено недійсність спірних договорів. Просив відмовити у задоволенні позову за недоведеністю. В подальшому надав письмову заяву про розгляд справи без його участі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, за участі свого представника ОСОБА_10 , яка в судовому засідання підтримала позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково вказала, що договір іпотеки позивач не підписувала, він був укладений при пред`явленні паспорту, якій на день укладення не належав позивача, оскільки вона після укладення шлюбу обміняла. В подальшому в судові засідання представник позивача ОСОБА_10 не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі.

Від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіної О.В. надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі.

Третя особа ОСОБА_3 , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вказала, що вона є дружиною ОСОБА_1 батька позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя чоловіка їй було відомо, що ОСОБА_2 не спілкувалась ані з донькою ОСОБА_11 , ані з колишнім чоловіком. У ОСОБА_2 не було у власності житла, вона часто зверталась до знайомих та брала гроші у борг, а потім їх не повертала. В подальшому в судове засідання повідомлена належним чином ОСОБА_3 не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Суд вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про таке.

З свідоцтва про народження на ім`я Позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виданого 10.12.1982 р. міськбюро ЗАГС Марманськ-150 вбачається, що її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( том 1 а.с. 13).

18.08.2005 р. ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 , актовий запис №565 зроблений Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, після чого прізвище позивача було змінено на ОСОБА_1

Отже позивач змінила прізвище після укладення шлюбу у 2005 році.

О 04.09.2007 р. між Відповідачем 1 - ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа банк» було укладено договір кредиту №215/12-7-0777, зобов`язання за яким було забезпечено Іпотечним договором №215/12-07-0778 від 04.09.2007 р. укладеним між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа банк» посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В. за реєстровим №346/3678 (том 1 а.с. 18-30).

З копії свідоцтва про право власності на житло виданого 10.12.1997 р. за НОМЕР_5/п ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належала в рівних часках квартира АДРЕСА_1 право власності зареєстроване згідно реєстраційного напису Маріупольського БТІ, на правовстановлюючому документі від 08.07.1999 року, за реєстровим номером 35780 (том 1 а.с.15).

Згідно копії договору дарування частини квартири від 26.06.2000 р. за реєстровим №1-195 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 належну їй часку квартири АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване згідно реєстраційного напису, Маріупольського БТІ, на правовстановлюючому документі від 29.06.2000 року, за реєстровим номером 35780 (том 1 а.с.16).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Отже між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 у 2007 році було укладено кредитний договір, зобов`язання за яким було забезпечено відповідно до вимог визначених у частині 1 статті 546 ЦК України, заставою, а саме належним Позивачу на праві власності майном.

Згідно статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Позивач, як на підставу своїх вимог про визнання недійсним кредитного договору та Іпотечного договору як таких, що укладені обманним шляхом посилається на те, що при укладенні та при посвідченні спірних договорів було використано старий паспорт виданий на її дівоче прізвище ОСОБА_2 , незважаючи на те, що вона отримала у 2005 р. новий паспорт де її прізвище зазначено як ОСОБА_2 . Крім того посилалась на те, що вона не підписувала Іпотечний договір, яким було забезпечено виконання зобов`язання за договором кредиту укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи те, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, а саме договору кредиту, то єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором.

Тобто, в даному випадку обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, встановлено, що поняття: охоронюваний законом інтерес, яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Натомість позивач не обґрунтував, яким чином договір кредиту порушує суб`єктивні права або охоронювані законом її інтереси.

Посилання позивача, що спірний договір є недійсним як і Іпотечний договір, оскільки вчинений обманним шляхом, є безпідставними, виходячи з такого.

Як вище зазначено, в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором кредиту було укладено Іпотечний договір №215/12-07-0778 посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В. за реєстровим №346/3678. Предметом договору є передача Іпотекодавцем ОСОБА_1 в іпотеку Іпотекодержателю нерухомого майна: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі правовстановлюючих документів. Договір підписаний представником банку та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 25-30).

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Предметом дослідження у справі є обставини, які стосуються укладення угоди з введенням однієї сторони в оману другою стороною умисно, з певною метою, при цьому характер обставин, щодо яких введено в оману, повинен бути істотним, таким, що суттєво впливає на права тієї сторони угоди, яка діє добросовісно. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Позивача посилався на те, що договір Іпотеки укладений шляхом обману.

При цьому Позивачем не надано доказів та не наведено обґрунтувань вчинення договору Іпотеки під впливом обману, щодо обставин, які мають істотне значення, а в позові міститься лише формальне посилання на ст. 230 ЦК України. Фактично Позивач, як на підставу визнання Договору Іпотеки недійсним посилається на те, що вона не була знайома із договором, його не підписувала, а при посвідчені договору у нотаріуса було пред`явлено паспорт на її дівоче прізвище ОСОБА_2 .

Суд, перевіривши доводи позивача зазначає про таке.

З копії Ф-1 наданої на запит суду Приморським РВ у місті Маріуполі ДМС України в Донецькій області вбачається, що на підставі п.ки ВС №329739 Примор. РВ 20.07.2000, свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 у зв`язку із зміною прізвища за заявою ОСОБА_2 ( ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 вона була документована паспортом НОМЕР_4 . Відомостей про те, що паспорт НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 було анульовано у Ф-1 не міститься (том 2 а.с. 18,т. 1 а.с. 10-11).

Доказів про те, що Позивачем було втрачено або здано до Приморським РВ у місті Маріуполі ДМС України в Донецькій області паспорт НОМЕР_2 , виданий Приморським РВ Маріупольського МУ УВС України в Донецькій області, 22.12.1998 р. позивачем не подано.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15737186 від 29.08.2007 р вбачається, що на підставі договору дарування 1-195 від 26.06.2000 та свідоцтва про право власності НОМЕР_5 від 10.12.1997 р., 29.08.2007 р. в Маріупольському БТІ було зареєстроване право власності на квартири АДРЕСА_1 , номер запису 55126, реєстраційний напис 18389712 за ОСОБА_1 . Витяг має примітку: дан для застави на квартиру АДРЕСА_5 в цілому (том а.с.17).

Таким чином у 2007 р. позивач зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 на дошлюбне прізвище ОСОБА_2 .

З нотаріальної справи наданої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В., вбачається, що при підписанні спірного Іпотечного договору №215/12-07-0778 укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , було пред`явлено документ, паспорт НОМЕР_2 , виданий Приморським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області 22 грудня 1998 року. Договір посвідчений нотаріусом Лушкіною О.В. 04 вересня 2007 р., зареєстрований в реєстрі за №3677, підписаний сторонами в присутності нотаріуса, особи громадян, які підписали договір встановлено, їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», повноваження його представника та належність громадянці ОСОБА_1 переданої в іпотеку квартиру перевірено (том 1 а.с. 223-227).

Таким чином, доводи позивача про укладення Іпотечного договору особою, що не мала на це право є неспроможними.

З урахуванням наведеного позивачем не доведено, що договір укладено у її відсутність та підписано не нею. Крім того, між іншим стороною позивача будь-яких доказів не надано, у тому числі висновку почеркознавчої експертизи.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі у зв`язку із недоведеністю.

Інші документи, що містять у справі не спростовують висновків суду.

Оскільки у позові відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору, треті особи ОСОБА_3 приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна Оксана Володимирівна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

повний текст рішення складено 17.09.2021

Суддя: Шишилін О. Г.