ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1440/20 Номер провадження 22-ц/814/1673/21Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

секретар Зеленська О.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Костенка В.О., представника позивача адвоката Павелко Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 травня 2021 року, постановлене суддею Старокожко В.П.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,

в с т а н о в и в:

01.09.2020 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування вимог позову зазначає, що 04.12.2017 позичив ОСОБА_1 10 300,00 дол. США, що підтверджується розпискою, написаною власноручно позичальником і його дружиною ОСОБА_3 , та переданою позивачу. За умовами вказаного зобов`язання, забезпеченого заставою, позичальник зобов`язався повернути йому в строк до 21.12.2017 кошти у розмірі 10 300,00 дол. США, а у разі форс-мажорних обставин, у той самий строк, сума боргу буде повернута ОСОБА_3 , що підтверджується її підписом в розписці.

Після настання дати повернення позики (21.12.2017) відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за розпискою не виконав, вимоги повернути кошти відповідачі ігнорують. Із наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь, в солідарному порядку, суму основного боргу в її гривневому еквіваленті на момент подачі позову в розмірі 283 001,77 грн., 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 22 896,01 грн., 43 186,07 грн. втрат від інфляції та 3 490,85 грн. судових витрат.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05.05.2021 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 283 001,77 грн., 3% річних у розмірі 22 896,01 грн., втрати від інфляції у розмірі 43 186,07 грн., а всього 349 083,85 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору по 1 745,42 грн. із кожного.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено належними доказами наявність між сторонами правовідносин позики відповідно до умов розписки, на підставі якої позивач передав, а відповідач ОСОБА_1 отримав у борг грошові кошти, зобов`язавшись їх повернути у визначений строк. Кошти отримані в борг відповідачем ОСОБА_1 використовувалися в інтересах сім`ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за договором позики згідно вимог позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, районний суд керувався положеннями ст.141 ЦПК України, постановивши до стягнення з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору в рівних частинах.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким суму основного боргу та 3% річних стягнути виключно із нього, ОСОБА_1 .

Зазначає, що адвокатом Чубенко Ж.А., який представляв інтереси відповідачів у суді першої інстанції, грубо порушувалися обов`язки представника, визначені ст.238 ЦК України, що полягало у неповідомленні довірителів про час і місце судового розгляду справи. Внаслідок чого відповідачі були позбавлені права на захист, а також можливості бути присутніми в судовому засіданні, надавати докази та заявляти клопотання. Наразі указані дії адвоката Чубенко Ж.А. становлять предмет перевірки кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області.

Наголошує, що жодних судових повісток по справі він не отримував, тоді як повернута без вручення відділенням поштового зв`язку судова кореспонденція з відміткою «інші причини, що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є належним доказом його, ОСОБА_1 , повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Просить врахувати позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.09.2019 у справі №906/142/18, за змістом якої неналежне повідомлення учасників справи порушує принцип рівності сторін.

Вважає, що сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не відповідає правовим позиціям Верховного Суду, зокрема у справі №752/10525/16-ц від 22.06.2020, оскільки поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривні, натомість у спірних правовідносинах валюта позики долара США.

15.09.2021 до апеляційного суду від позивача надійшов оригінал боргової розписки, яка долучена до матеріалів справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Костенко В.О. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. Представник позивача адвокат Павелко Р.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення районного суду, як законне та вмотивоване.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.12.2017 ОСОБА_1 , проживає АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 , взяв у борг 10 300,00 доларів США (десять тисяч триста доларів США) у ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 , на строк до 21.12.2017.

ОСОБА_3 , проживає АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 (паспорт) у випадку форс мажорних обставин зобов`язується повернути борг 10 300,00 доларів США (десять тисяч триста доларів США) її чоловіка ОСОБА_1 у вказаний термін до 21.12.2017 ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_2 або його рідним. В заставу залишено оригінал витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 /а.с.5,7/.

Із 07.10.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 26.12.2019 (справа №548/2493/19), що набуло законної сили 28.01.2020./а.с.88-89/

Згідно розрахунку, складеного позивачем, основна сума боргу становить 10 300,00 доларів США, що в еквіваленті при купівлі доларів в Україні станом на 01.09.2020 -283 001,77 грн.; 3% річних за незаконне використання коштів - 22 896,01 грн.; втрати від інфляції - 43 186,07 грн./а.с.8-11/

Задовольняючи вимоги позову та постановляючи до стягнення заборгованість за розпискою, включно із відсотками та інфляційними втратами, районний суд виходив із того, що між сторонами існує грошове зобов`язання, а у судовому засіданні доведена наявність вини щодо прострочення у виконанні зобов`язання з боку відповідачів. Кошти отримані в борг відповідачем ОСОБА_1 використовувалися в інтересах сім`ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за договором позики згідно вимог позову.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів основної суми боргу та 3% річних погоджується. При цьому враховує наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція узгоджується із усталеною позицією Верховного Суду (справи №127/3120/16-ц, №752/19567/14-ц).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми матеріального права, апеляційний суд визнає правильними висновки суду першої інстанції щодо правової природи спірних зобов`язання, а саме, укладення між сторонами договору позики, та виникнення у відповідачів заборгованості за вказаним договором з підстав його неналежного виконання. При цьому, як правильно встановив суд першої інстанції, кошти отримані в борг відповідачем ОСОБА_1 використовувалися в інтересах сім`ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до заперечень природи зобов`язання та підстав застосування ст.65 СК України, в частині солідарного виконання зобов`язання.

Разом із цим колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривні, натомість у спірних правовідносинах валюта позики долара США.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК Укради грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Суд першої інстанції постановляючи до стягнення втрати від інфляції на зазначені положення закону та висновки Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що предметом укладеного між сторонами договору позики від 04.12.2017 є грошові кошти, виражені в іноземній валюті - доларах США, а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Згідно із положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст.ст.128-131 ЦПК України.

Так, за приписами статті 128 цього Кодексу, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Апеляційним судом установлено, що згідно даних картотек реєстраційного обліку громадян Хорольської міської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться: АДРЕСА_1 /а.с.27/

За місцем реєстрації відповідачу ОСОБА_1 надіслано позовну заяву та ухвалу суду про відкриття провадження у справі, які отриманні ним особисто згідно підпису на рекомендованому поштовому відправленні/а.с.45/; подальша судова кореспонденція надсилалася відповідачу ОСОБА_1 за цією ж адресою та була повернута без вручення адресату з відмітками поштового відділення зв`язку: «за письмовою відмовою одержувача»/а.с.66/; «за закінченням строку зберігання»/а.с.106/; «адресат відсутній за вказаною адресою»/а.с.137/

Враховуючи процесуальний обов`язок сторін сумлінно користуватися належними їм правами та у розумні інтервали часу вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, апеляційний суд визнає, що направлення судових повісток рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу відповідача ОСОБА_1 є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки їх отримання адресатом перебувало поза межами контролю відправника, у даному випадку суду. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, а наведена ОСОБА_1 позиція Верховного Суду у справі №906/142/18 від 12.09.2019 висловлена щодо інших причин, що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювалося адвокатом Чубенко Ж.А., яка була завчасно обізнана про дату, час і місце розгляду справи./а.с.75,76,135/ Тоді як доводи апеляційної скарги щодо перевірки дій адвоката ОСОБА_4 кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Полтавської області не ґрунтуються на доказах та виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення районного суду підлягає скасуванню в частині стягнення інфляційних коштів й ухваленню в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову, зі зміною загальної суми заборгованості з 349 085,85 грн. до 305 897,78 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову ОСОБА_2 (88%), шляхом взаємозаліку, стягнути із ОСОБА_1 на його користь судовий збір у розмірі 723,30 грн. (1 351,65 грн. 628,35 грн.); стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 351,65 грн. судового збору./а.с.1, 188/.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п.3.4 ч.1 ст.376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 травня 2021 року скасувати в частині стягнення інфляційних коштів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Змінити рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 травня 2021 року в частині визначення до стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 загальної суми заборгованості на користь ОСОБА_2 з 349 085,85 грн. до 305 897,78 грн. (триста п`ять тисяч вісімсот дев`яносто сім гривень сімдесят вісім копійок).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 723,30 грн. судового збору та із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 351,65 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.09.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська