Справа № 347/2063/20
Провадження № 22-ц/4808/1201/21
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 адвоката Боднарчука А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Гордієм В.І. 02 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку 5 250 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.06.2019 між нею та відповідачами було укладено договір позики у формі розписки на суму 5250 доларів США, які вони в солідарному порядку зобов`язалися повернути до 25.08.2019 року, про що власноручно написали розписку. Однак, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали та гроші, у визначений договором строк, не повернули, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.

Рішенням Косівського районного суду від 02 червня 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено за недоведеністю вимог.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначила, що підтвердженням факту укладення між сторонами договору позики є власноручно написана відповідачами розписка. Апелянт з посиланням на ст. 1046, 1047, 545, 202, 207 ЦК України та правову позицію Верховного суду, викладену в постанові від 11.03.2021 (справа №760/3187/19) зазначила, що оригінал розписки знаходиться в неї та був наданий суду першої інстанції для огляду та долучення до справи. Вказане, на думку ОСОБА_1 , підтверджує факт укладення між нею та відповідачами договору позики та невиконання останніми своїх зобов`язань перед позивачкою. Крім того, вважає, що місцевий суд послався на практику касаційної інстанції, яка стосується інших правовідносин, відмінних від договору позики. ОСОБА_1 з посиланням на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 16.01.2019 (справа №464/3790/16-ц) зазначає, що відповідачами також не було надано доказів існування інших правовідносин, ніж укладеного між сторонами договору позики.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилась, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів підтримала. Посилання відповідачів на те, що кошти в сумі 5250 доларів США ними в дійсності не були отримані, заперечує, як безпідставні та голослівні. Пояснила, що кошти вона надавала відповідачам на спорудження будинку декілька разів, про що отримувала розписки. Сплату відсотків за користування її коштами у позичальників не вимагала. Оскаржене рішення вважає ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому просить його скасувати.

Представник відповідача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив з огляду на законність рішення суду першої інстанції. Крім того, додатково пояснив, що розписка від 25.06.2019 була складена відповідачами про повернення коштів, які є відсотками за користування раніше позиченими грошима в сумі 61468 доларів США.

Вислухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зміст наданої позивачем розписки суперечливий, не розкриває суті фактичних правовідносин та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання позичальниками в борг грошей із зобов`язаням їх повернення та дати отримання коштів.

Колегія суддів не може погодитися з цим висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 25.06.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язувалися в солідарному порядку повернути суму 5250 доларів США 25.08.2019 ОСОБА_1 (а.с. 21).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 й підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що наявна в матеріалах справи розписка не підтверджує факт отримання відповідачами у борг певної грошової суми від позивача та не містить умов отримання грошей в борг із зобов`язанням їх повернення.

Проте, таке твердження місцевого суду не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року справа №607/13993/17 провадження №61-3569св19, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, який підтверджує факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Колегія суддів зауважує, що оригінал боргової розписки, наданий суду позивачем ОСОБА_1 , знаходився у неї, що доводить невиконання відповідачами своїх солідарних зобов`язань, які виникли у зв`язку з укладенням 25.06.2019 договору позики (частина друга статті 1047 ЦК України).

Ніяких об`єктивних та належних доказів того, що зазначена ОСОБА_1 сума 5250 доларів США в дійсності не є боргом, а платою за користування позиченими раніше коштами, відповідачами не надано.

Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, позичальники свої зобов`язання не виконали, в зазначені строки гроші не повернули, апеляційний суд приходить до висновку, що заборгованість, яка виникла за договором, позики підлягає стягненню в судовому порядку.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла до переконання, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив наявні у справі докази і дав їм неналежну правову оцінку, невірно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, оскільки рішення місцевого суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Суму боргу згідно ст. 65 СК України слід стягнути з відповідачів, які є подружжям, в солідарному порядку, оскільки кошти вони брали в борг в інтересах сім`ї.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи позов задоволено, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 738 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 1107 грн за подання апеляційної скарги з кожного.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 02 червня 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) заборгованість в розмірі 5 250 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США 00 центів.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 738 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1107 грн з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.