КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9173/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/9031/20

09 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року, ухвалені під головуванням судді Бабко В.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернуся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений шляхом складення розписки від 28 березня 2014 року.

Позов мотивований тим, що 28 березня 2014 року позивачем під психологічним тиском ОСОБА_2 було написано розписку, за умовами якої нібито позивач отримав в позику грошові кошти в розмірі 12 300 доларів США.

Відповідно до умов розписки, позивач нібито 21 вересня 2013 року взяв у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 12 300 доларів США для купівлі автобуса та зобов`язувався повернути зазначену суму позики до 30 квітня 2014 року, але не пізніше 01 травня 2014 року.

Вважає таку розписку недійсною, оскільки під час її складення позивачем грошові кошти не отримувалися. Відповідач ОСОБА_2 восени 2013 року познайомився з ОСОБА_3 , з метою придбання транспортного засобу, а саме автобуса. Пізніше, 21 вересня 2013 року ОСОБА_2 перерахував 56 000,00 грн. на розрахунковий рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», який був наданий останньому ОСОБА_3 . За перераховані кошти ОСОБА_3 повинен був придбати ОСОБА_2 автобус. В подальшому, наприкінці 2013 року, на ім`я ОСОБА_2 було придбано за генеральною довіреністю транспортний засіб, при цьому надати суду такі докази на підтвердження зазначених обставин є неможливим, оскільки позивач не був учасником вказаних правовідносин, а всі підтверджуючі документи можуть знаходитися у відповідача по справі. Незважаючи на зазначене, у травні 2016 року ОСОБА_2 , вважаючи неналежне виконання позивачем грошового зобов`язання звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та просив стягнути з позивача суму основного боргу за договором позики від 28 березня 2014 року у розмірі 12 300 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 313 342,50 грн., три відсотки річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 705,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 18 649,87грн., сплачену суму судового збору у розмірі 3 313,12 грн., а також витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 4 000 грн. Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики (розпискою) задоволено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі №2754/6002/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 призначено судову почеркознавчу експертизу. За результатами проведення призначеної експертизи у межах розгляду даної справи було складено висновок експертів №7660/20-32/13493/13494/20-32 від 25 травня 2020 року, відповідно до якого рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких можуть відноситись, зокрема, емоційна напруга, пов`язана з хвилюванням, страхом, стресом, у тому числі й таким, що може бути спричинений психологічним тиском, або стан операційної напруги, установка на прискорене написання, спричинена виконанням даного почергового об`єкта під диктовку іншої особи. Встановлені в межах розгляду цивільної справи №754/6002/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики (розпискою) обставини стали підставою для звернення до суду про визнання договору позики, укладеного шляхом написання розписки недійсним з метою захисту порушених прав та безпідставного стягнення грошових коштів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 27 квітня 2021 року стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані із розглядом справи на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких просив скасувати рішення від 22 березня 2021 року, ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити; додаткове судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення судових витрат.

Апеляційні скарги обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції не урахував надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог та дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вказував на те, що наявними у справі доказами підтверджується те, що під час написання боргової розписки не відбулося фактичної передачі позивачу коштів у розмірі 12 300 доларів США, а також, що під час написання розписки була відсутня реальна воля позивача. Також вказував на те, що суд не застосував правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц.

Посилався на те, що він не погоджується з розміром понесених відповідачем витрат, при цьому заперечувати такий розмір та доводи їх не співмірність в суді першої інстанції він був позбавлений можливості, оскільки ні судом, ні відповідачем у справі не було надіслано на його поштову адресу копію заяви з усіма додатками. Щодо безпосередньо понесених витрат, то п. 1-3 акту приймання передачі виконаних робіт є ідентичним за своїм змістом та суттю, а відповідно з урахуванням юридичної освіти адвоката та наявного правового досвіду, а також з урахуванням того, що справа є незначної складності та не потребує поглибленого вивчення, то вважає, недоцільним стягнення з нього 4 500 грн., які були сплачені відповідачем. Щодо п. 4 акту приймання передачі то відповідачем у справі не заявлялося клопотання про витребування доказів, а клопотання про виклик свідка, яке міститься в матеріалах справи не потребує значних затрат часу та коштів, тому вважає, що відсутні підстави для стягнення 1 500 грн., сплачені ним за складання вказаного клопотання. Щодо п. 5 акту приймання передачі, вважає, що викладені у відзиві обставини жодним чином не стосуються спірних правовідносин, а лише дублюють обставини, які є предметом дослідження в іншій цивільній справі, тому відсутні правові підстави для відшкодування відповідачу сплачених ним 3000 грн. за підготовку відзиву адвокатом. Також вважає необґрунтованим стягнення з нього на користь відповідача 4 500 грн. за участь представника відповідача в судових засіданнях, тривалість яких була меншої ніж три години.

У відзиві на апеляційні скарги представник відповідача просив залишити судові рішення без змін, а апеляційні скарги без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх фактичних обставин, а доводи апеляційної скарги спростовуються наявними у справі доказами та не впливають на висновки суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Огієнко О.Ф. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Бекіров С.Н. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно. Представник відповідача надіслав заяву, в якій просив розглядати апеляційну скаргу без участі відповідача та його представника.

З урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у відсутність відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.03.2014року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 300 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути їх в термін до 30.04.2014року, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою.

ОСОБА_1 не повернув ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12300 доларів США, в обумовлений строк.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 28.03.2014року у розмірі 12 300 доларів США, що станом на 30.03.2016 за курсом НБУ становить - 313 342,50 грн., три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 705,39 доларів США, що станом на 30.03.2016 за курсом НБУ становить - 18 649,87 грн., сплачену суму судового збору у розмірі 3 313,12 грн., витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 4 000,00 грн.

13.04.2017 року начальником Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Матвієнком Володимиром Валентиновичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, на підставі виконавчого листа №754/6002/16, виданого 21.02.2017 Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 331 992,37грн.

10.07.2019року державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стрепетовою Олександрою Сергіївною винесено постанову про прийняття виконавчого провадження, на підставі виконавчого листа №754/6002/16, виданого 21.02.2017 Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 331992,37грн.

ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016, оскільки не погоджується з даним рішенням суду. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.09.2019 року заяву про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016 року залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.10.2019 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016 року.

На час розгляду справи продовжується розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016року.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25.05.2020 зазначено, що рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких можуть відноситись, зокрема, емоційна напруга, пов`язана з хвилюванням, страхом, стресом, (у тому числі й таким, що може бути спричинений психологічним тиском), або стан операційної напруги, (установка на прискорене написання, спричинена виконанням даного почергового об`єкта під диктовку іншої особи), так і зовнішні умови виконання (незручна поза пишучого, тощо). Виконаний підпис від імені ОСОБА_1 під впливом на процес письма якихось збиваючих факторів (природних, штучних), у тому числі під психологічним тиском, не виявилось можливим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оскільки позивачем та його представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що грошові кошти від відповідача не отримував, розписку від 28.03.2014 він писав під психологічним тиском, що підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25.05.2020, а тому вважає, що наявні правові підстави для визнання договору позики від 28.03.2014 року недійсним.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

У статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25.05.2020рокузазначено, що рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких можуть відноситись, зокрема, емоційна напруга, пов`язана з хвилюванням, страхом, стресом, (у тому числі й таким, що може бути спричинений психологічним тиском), або стан операційної напруги, (установка на прискорене написання, спричинена виконанням даного почергового об`єкта під диктовку іншої особи), так і зовнішні умови виконання (незручна поза пишучого, тощо). Виконаний підпис від імені ОСОБА_1 під впливом на процес письма якихось збиваючих факторів (природних, штучних), у тому числі під психологічним тиском, не виявилось можливим.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлені судом обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства.

Зміст проведеної судово-почеркознавчої експертизи КНДІСЕ від

25 травня 2020 року № 7660/20-32/13493/13494/20-32 не підтверджує вчинення ОСОБА_1 оспорюваної розписки саме внаслідок стороннього фізичного чи психічного тиску, а виходячи з положень статті 1051 ЦК України оспорювання договору позики та доведення, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття

204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

ОСОБА_1 не довів застосування до нього психологічного впливу під час складання розписки.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст розписки та надавши належну оцінку висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 25 травня 2020 року № 7660/20-32/13493/13494/20-32 дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності, і доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн., колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що витрати в розмірі 13000,00грн відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 в суді здійснював адвокат Бекіров С.Н. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 21.08.2020, Додаткової угода до договору про надання правничої допомоги від 21.08.2020, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2129/10 від 24.10.2002 та посвідчення адвоката Бекірова С.Н.

24.03.2021 представником відповідача - адвокатом Бекіровим С.Н. була подана заява про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на надання правової допомоги в розмірі 13000,00грн, яка була прийнята судом. До заяви додані акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги б/н від 21.08.2020; копія квитанції та меморіальний ордер від 22.03.2021 на загальну суму 13000,00грн.

З копії акту прийняття-передачі наданих послуг від 22.03.2021 року вбачається, що заявленими послугами є: вивчення матеріалів (документів) та інформації, які будуть надані Клієнтом (1 год.) - 1500 грн.; вивчення та аналіз нормативної бази і судової практики, які стосуються предмету спору (1 год.) - 1500 грн.; надання усних консультацій та роз`яснення з юридичних питань, які стосуються предмету спору, визначення стратегії по справі (1 год. )- 1500 грн.; визначення обсягу необхідних по справі доказів та їх збір, складення та подання клопотання по справі про витребування доказів (допит свідка ОСОБА_4 ) ( 1 год.) - 1500 грн.; складення, оформлення і подання відзиву на позов з формуванням додатків ( 2 год.) - 3000 грн.; підготовка та участь у судових засіданнях у Деснянському районному суді міста Києва, які відбулися: 29.09.2020 року, 10.11.2020 року, 22.03.2021 року; у судове засідання, що було призначено на 22.01.2021 року адвокат з`явився, але воно не відбулося з вини представника позивача ( 3 год.) - 4500 грн.

Позивач та його представник до суду першої інстанції не заявили про зменшення розміру витрат, заявлених відповідачем.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та вмотивованого висновку, про наявність правових підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн., які мають розумний розмір.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не погоджується з розміром понесених відповідачем витрат, при цьому заперечувати такий розмір та доводи їх не співмірність в суді першої інстанції він був позбавлений можливості, оскільки ні судом, ні відповідачем у справі не було надіслано на його поштову адресу копію заяви з усіма додатками, колегія суддів оцінює критично, оскільки як вбачається з матеріалів справи до заяви про стягнення судових витрат стороною відповідача було додано докази направлення відповідної заяви і доданих до неї документів позивачу. Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на правову допомогу, що свідчить про обізнаність сторони позивача щодо розгляду заяви про стягнення витрат на правову допомогу, однак не скористалися своїм процесуальним правом щодо подання заяви про зменшення судових витрат, заявлених відповідачем до стягнення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а відтак відсутні підстави для їх скасування та задоволення апеляційних скарг.

22 липня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бекірова С.Н. про стягнення з позивача на користь відповідача витрати понесені на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 4500 грн.

На підтвердження понесення таких витрат, до заяви додано акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 21.08.2020 року (а.с. 178), з якого вбачається надання таких послуг: підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року (2 год.) - 3000 грн., підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року (1 год.) - 1500 грн.

Заяви про зменшення визначеного відповідачем розміру судових витрат стороною позивача подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн., які мають розумний розмір та підтверджені належними доказами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий: Судді: