Справа № 464/7008/18 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/898/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 звернулись в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у якому просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позову посилалися на те, що вони є членами сім`ї наймача вищевказаної квартири та зареєстровані у такій.

Окрім них, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які з 1993 року не проживають за вказаною адресою, не несуть жодних витрат на утримання квартири, виїхали на постійне місце проживання у іншу область.

Реєстрація відповідачів створює перешкоди у користуванні житлом.

З урахуванням уточнених позовних вимог просили визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 107 Житлового кодексу України та у задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 травня 2019 року позов задоволено частково, визнано відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 20 травня 2020 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, скасовано вищевказане заочне рішення та призначено розгляд справи до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

01 липня 2020 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , третя особа: орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому позивачі просили зобов`язати відповідачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову посилалися на те, що позивач ОСОБА_1 , її брат ОСОБА_4 та їх батьки отримали ордер №542 з правом зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Основним квартиронаймачем була їх мати ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За вказаною адресою 31 березня 1991 року за згодою усіх членів сім`ї, була і зареєстрована ОСОБА_2 , донька ОСОБА_1 .

Через агресивну поведінку свого брата та переживаючи за своє здоров`я, у 1993 році вона із чоловіком та дворічною донькою, за домовленістю з матір`ю ОСОБА_13 , з метою уникнення загострення конфліктів з відповідачем ОСОБА_4 , в надії, що через короткий проміжок часу їх стосунки налагодяться, тимчасово переїхала до батьків чоловіка у Донецьку область.

Разом з тим, з місця реєстрації не знімалась та не реєструвала місце проживання у іншому місці.

На протязі усіх цих років позивачі неодноразово робили спроби повернутися додому, регулярно навідували матір та бабусю.

Усі літні канікули діти позивачки ОСОБА_1 проводили у м. Львові у бабусі ОСОБА_13 , але кожного разу все закінчувалось однаково проханням матері не погіршувати ситуацію.

У червні 2014 року у зв`язку з бойовими діями на сході країни, вони разом із сім`єю переїхали у м. Львів, де постійно проживали у спірній квартирі, оплачували комунальні послуги, займались пошуками роботи для подальшого проживання.

Однак через три місяці змушені були знову покинути своє місце проживання через постійні конфлікти з відповідачем ОСОБА_4 , який створював ці конфлікти та робив усе можливе щоб їхнє співіснування було неможливим.

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 , їх у квартиру не впускали, ключі надано не було. Спочатку відповідачі в телефонних розмовах стверджували, що в квартирі іде ремонт, а потім все рідше почали відповідати на телефонні дзвінки.

У січні 2020 року вони довідались про те, що були зняті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , однак законних підстав для їх виселення чи заборону користування житлом не було, що суперечить чинному законодавству та порушує їх житлові права.

З урахуванням зазначеного просили зобов`язати відповідачів за зустрічним позовом усунути перешкоди в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 до даної квартири та передачі ключів від неї.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом відмовлено.

Стягнуто із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 352 грн. 40 коп. судового збору.

Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_4 352 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 з донькою та чоловіком у 1993 році тимчасово переїхала у Донецьку область.

Стверджує, що після переїзду відповідачка постійно підтримувала родинні стосунки з матір`ю, передавала їй кошти на оплату комунальних послуг та мала на меті повернутись у спірну квартиру, що підтверджується тим, що у квартирі залишились її речі.

Звертає увагу на те, що відповідачі не проживали у спірній квартирі у зв`язку з наявністю загрози їхньому життю та здоров`ю через неприязні стосунки з ОСОБА_4 , їх не допускали до квартири.

Стверджує, що позивачі набули право користування спірним житловим приміщенням на законних підставах та з відома відповідача ОСОБА_4 , обов`язки по утриманню квартири та оплати комунальних послуг виконували через ОСОБА_13 .

Посилається на те, що суд не взяв до уваги наявні у матеріалах справи докази про нанесення тілесних ушкоджень позивачем відповідачці.

Крім цього, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив відповідачці у долученні доказів до матеріалів справи щодо чинення їм перешкод у користуванні спірною квартирою.

Зазначає, що відповідачі за первісним позовом не могли постійно користуватися житлом з поважних причин через наявність конфлікту з позивачами з приводу користування квартирою, облаштування умов проживання в квартирі, тому сам факт не проживання відповідачів у спірному житлі не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити повністю, у первісному позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та малолітній ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира складається з трьох кімнат загальною площею 67,30 кв.м. та належить Львівській міській раді, (т.1 а.с.98 довідка з місця проживання про склад сім`ї і прописки, т. 1 а.с. 109 довідка про реєстрацію місця проживання особи).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_15 ) разом із своїми батьками ОСОБА_13 та ОСОБА_15 були вселені у вищевказану квартиру на підставі ордеру №542 Виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів від 27 липня 1983 р.н. (т.1 а.с.96-97).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , починаючи з 1993 року фактично не проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 , тобто понад встановлені строки, що підтверджується актами ЛКП «Хуторівка» від 21 листопада 2018 року, від 13 лютого 2019 року та від 21 травня 2019 року. (т.1 а.с.4, 27, 49).

Встановлено, що із 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_16 змінили постійне місце проживання та переїхали із квартири, у якій зареєстровано їх місце проживання ( АДРЕСА_1 за місцем проживання чоловіка ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 .

Останні навчались, працювали, отримували медичну допомогу у Донецькій області (т.2 а.с.115-117, 131-134).

Відповідач ОСОБА_2 одружилась та народила сина ОСОБА_8 у м.Донецьку, що підтверджується рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2018 року. (т.1 а.с.164-165).

Те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно не проживають у спірній квартирі із 1993 року сторонами не оспорюється та підтверджується, зокрема, заявами свідків, в порядку ст.93 ЦПК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які долучені до матеріалів справи (т.2 а.с. 110-112, 119-121).

Із даних заяв вбачається, що починаючи із 1993 року вони дійсно проживали у м.Донецьку та Донецькій області, де і проживають по даний час.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що поважною причиною їх із донькою непроживання у квартирі АДРЕСА_1 є агресивна поведінка її брата ОСОБА_4 , який після смерті матері чинить їм перешкоди у доступі до квартири, не дає ключі від такої, оскільки такі жодними належними та допустимими доказами не підтверджено.

Суд правильно звернув увагу на те, що із листа начальника Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області від 31 липня 2020 року ОСОБА_17 , адресованого адвокату Масляному Ю.А., вбачається , що громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Сихівський ВП ГУ НП у Львівській області в період з 2014 по 2020 роки у даний відділ поліції не звертались (т.2 а.с.189). Мали місце звернення до правоохоронних органів ОСОБА_1 з приводу протиправних дій відносно неї ОСОБА_4 лише у 1991 році та 1992 році, що підтверджується відповідними доказами (т.1 а.с. 99-104).

Із листа ЛКП «Хуторівка» №365 від 30 липня 2020 року вбачається, що на протязі 2014-2020 р.р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звертались в ЛКП «Хуторівка» щодо чинення їм перешкод у проживанні та користуванні житлом квартирою АДРЕСА_1 (т.2 а.с.192).

Крім цього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що твердження позивачів за зустрічним позовом про те, що вони періодично навідувались до квартири, те, що ОСОБА_1 отримувала медичну допомогу у 2014 році за місцем своєї реєстрації не є підставою вважати, що вони в цей час проживали в квартирі та не втратили право користування нею.

Також суд обґрунтовано відхилив пояснення ОСОБА_1 про те, що вона брала участь в утриманні спірної квартири та сплачувала за житлово-комунальні послуги, оскільки доказів наведеного не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що візити у м.Львів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зумовлені були необхідністю, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 , відтак вони із донькою приїжджали на похорон; у серпні 2018 року ОСОБА_1 оформляла пенсію, а у грудні 2018 року вони реєстрували місце проживання малолітнього ОСОБА_8 , що вимагало їх обов`язкової присутності (т.2 а.с. 122- медична документація, т.1 а.с.105, 106, 107 посадочні документи на поїзд у поїзді).

Суд також зазначив, що у судовому засіданні 07 грудня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що якби на Донбасі не розпочалась війна у 2014 році, вона б ніколи не повернулась у м.Львів для постійного проживання. Також пояснила, що востаннє була у спірній квартирі у 2018 році разом із донькою ОСОБА_2 , приїжджали для реєстрації місця проживання внука ОСОБА_8 .

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представником не надано жодних належних та допустимих доказів їх непроживання у квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців з поважних причин та доказів на підтвердження обставин, у випадку наявності яких за тимчасово відсутньою особою зберігається право користування житлом (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо).

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в добровільному порядку виїхали з квартири АДРЕСА_1 та не вчиняли жодних дій, які б свідчили про їх наміри повернутись до цієї оселі для подальшого постійного проживання в ній.

Враховуючи вищенаведене, виходячи із норм ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 доведено обставини, зазначені у первісному позові, а саме щодо факту непроживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців за відсутності поважних причин на те, відтак первісний позов в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення підлягає задоволенню, а відповідно зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник через агресивну поведінку свого брата та переживаючи за своє здоров`я, тимчасово переїхала до батьків чоловіка у Донецьку область не заслуговують на увагу, з огляду на те, що таким вже надано належну оцінку судом першої інстанції та такі не підтверджені належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні із викладеним вище своїм додатковим обґрунтуванням, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.