КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Київ.

Справа 939/2177/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12857/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Шкоріна О.І.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року (у складі судді Міланіч А.М., повний текст складено 12.07.2021 року)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Територіальний сервісний центр № 3247, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 серпня 2012 року вона звернулася до свого знайомого ОСОБА_4 із проханням допомогти їй із продажем транспортного засобу, марки Volkswagen Touareg, 2004 року випуску, р/н НОМЕР_1 , через негайну потребу у грошових коштах. Отримавши згоду ОСОБА_4 , в той же день вона /позивачка/ передала йому зазначений автомобіль та технічний паспорт на це авто і між ними в усній формі було укладено угоду за якою ОСОБА_4 за винагороду зобов`язався знайти покупця на даний транспортний засіб, надати покупцю автомобіль для огляду, а після узгодження всіх питань із покупцем - організувати підписання відповідної угоди між позивачкою та покупцем. Після завершення понад 2-х тижнів позивачка намагалася з`ясувати у ОСОБА_4 щодо пошуків покупця, але зв`язатися з ним не представилось можливим. Позивачкою було з`ясовано, що за адресою реєстрації ОСОБА_4 вже не проживає, там проживають орендарі, які відмовилися надавати будь-яку інформацію стосовно місця перебування останнього. Після вичерпання всіх своїх можливостей щодо пошуку ОСОБА_4 її /позивачки/ чоловік звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, але по завершенню семи років досудове розслідування в кримінальному провадженні не дало результатів.

З інформації, наданої Головним сервісним центром МВС, встановлено, що 15 січня 2016 року відповідачем ОСОБА_3 було подано довідку-рахунок Д/Р ААЕ586768 від 15 листопада 2015 року для оформлення перереєстрації на нього / ОСОБА_3 /, як на нового власника, вказаного автомобіля. Перехід права власності до відповідача на зазначений транспортний засіб відбувся 15 січня 2016 року на підставі вказаної довідки-рахунку, при цьому позивачка не мала бажання відчужувати належний їй транспортний засіб та нікого не уповноважувала на вчинення таких дій, до того ж, на момент перереєстрації транспортного засобу такий документ як довідка-рахунок був виключений за постановою КМУ від 18 листопада 2015 року № 941 з переліку документів, на підставі яких здійснюється перереєстрація транспортного засобу на нового власника.

Тому просила визнати договір купівлі-продажу № 00031/09/8046 зазначеного транспортного засобу, оформлений 15 січня 2016 року на підставі довідки-рахунку НОМЕР_2 від 15 листопада 2015 року, недійсним, скасувати державну реєстрацію переходу права власності на зазначений транспортний засіб на підставі вказаної довідки.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Територіальний сервісний центр № 3247, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , відповідно до поштової відмітки, 15.07.2021 року звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що судом при постановленні оскаржуваного рішення відступленовід принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, проігноровано докази, що стосуються предмету даного судового розгляду та постановлено рішення із порушенням норм процесуального права, яке не відповідає обставинам справи.

Окрім того, судом не взято до уваги той факт, що 19.11.2015 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів від 18.11.2015 № 941 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів, яка безпосередньо стосується скасування використання довідки-рахунка при купівлі-продажу та оформлення транспортних засобів. Тобто, до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів від 18.11.2015 № 941 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, Додаток № 1 (довідка-рахунок) довідка-рахунок була у списку обов`язкових документів для реєстрації/перереєстрації транспортного засобу.

Таким чином судом, не прийнято до уваги надані до суду 12.04.2019 Представником Скаржника додаткові пояснення та докази того, що з моменту фактичного оформлення довідки-рахунку (15.11.2015) і до дати звернення гр. ОСОБА_6 до сервісного центру (15.01.2016) пройшло 62 дні, що прямо суперечить п. 7 Порядку № 1388 яким встановлено, що власники транспортних засобів зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 дів після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги правову позицію з даного питання викладену у постанові Верховного Суду у справі № 803/336/16 від 25.04.2018 року.

13 серпня 2021 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 надійшли доповнення апеляційної скарги, обґрунтовані тим, що в оскаржуваному рішенні зазначено про те, що в судовому засіданні представник позивачки адвокат Щоголев О.Б. позов підтримав та викладене підтвердив, уточнив, що позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу № 00031/09/8046, укладений між відповідачем ОСОБА_3 і третьою особою ОСОБА_5 24 березня 2016 року, а не 15 січня 2016 року, як вказано у позовній заяві. Однак, викладене вище не відповідає дійсності, оскільки ні на жодному з етапів судового провадження у справі № 939/2177/20 ні Позивачем ( ОСОБА_2 ) ні її представником - адвокатом Щоголевим О.Б. не заявлялося та не подавалося жодних заяв, клопотань або ж уточнень про відмову, зміну чи відкликання позовних вимог.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та Третя особа: ОСОБА_4 , представник Територіального сервісного центру № 3247в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

21 квітня 2010 року за позивачкою ОСОБА_7 . Територіальним сервісним центром МВС № 3247 було зареєстровано право власності на придбаний на аукціоні товарної біржі транспортний засіб, марки Volkswagen Touareg, 2004 року випуску, № куз. НОМЕР_3 . 15 січня 2016 року право власності на вказаний транспортний засіб тим же ТСЦ було перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком НОМЕР_2 від 15 листопада 2015 року, а саме на ОСОБА_3 09 березня 2016 року зазначений автомобіль ТСЦ № 8046 був знятий з обліку для реалізації та 24 березня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу 00031/09/8046 від 24 березня 2016 року зареєстрований за ОСОБА_5 . Станом на 17 серпня 2020 року даний автомобіль у розшуку не значиться, що підтверджується листом Головного сервісного центру від 18 серпня 2020 року /а.с. 21-22/.

Як вбачається з акту про відбирання на знищення і знищення справ, журналів ТСЦ 3247 РСЦ МВС в Київській області, затвердженим начальником центру 31 січня 2020 року, документи, які стали підставою для проведення реєстраційних операцій із вказаним транспортним засобом, знищені відповідно до наказу МВС від 10 січня 2014 року №5 ДСК /а.с.60-63/.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки посилається на те, що вказаний автомобіль вибув із володіння позивачки неправомірно, поза її волею, а довідка рахунок НОМЕР_2 від 15 листопада 2015 року, на підставі якої відбулася перереєстрація даного автомобіля на ОСОБА_3 , станом на момент перереєстрації (15 січня 2016 року), не являлась документом, на підставі якого реєстратор мав право реєструвати перехід права власності.

Відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 року, в редакції, що діяла станом на 15 листопада 2015 року, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою , зокрема, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

За постановою КМУ «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 р. № 941 було виключено з переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів та є підставою для державної реєстрації транспортних засобів, такий документ як довідка-рахунок, у зв`язку з чим з 18 листопада 2015 року довідка-рахунок не є документом - підставою для здійснення операцій з транспортним засобом та не підтверджує право власності.

Як убачається з вказаного повідомлення ГСТЦ, перереєстрація зазначеного транспортного засобу на ОСОБА_3 , як на нового власника, за вказаною довідкою-рахунком від 15 листопада 2015 року відбулася 15 січня 2016 року, тобто після того як законодавство зазнало змін в частині скасування довідки-рахунку.

Проте у постанові по справі № 484/3915/15-ц від 23 січня 2019 року Верховний Суд вказав, що довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, маючи остаточною метою повернення вибувшого з її володіння спірного транспортного засобу, обрала не ефективний спосіб захисту свого права, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу цього транспортного засобу № 00031/09/8046, стороною якого вона не була і який вона, як вказує в позові ніколи не укладала.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорювана угода не відповідає. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні судового рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, способом захисту свого порушеного права позивачка обрала, зокрема, визнання недійсним договору купівлі-продажу , який вона не укладала.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Як зазначає ВГСУ (п. 18 Інформаційного листа від 07.04.08 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України), ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18).

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У Постанові від 14 листопада 2018 року /справа №183/1617/16/ (провадження №14-208 цс 18), ВП ВС вказала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови).

З врахуванням того, що позивачка посилається на те, що вона ніколи не укладала договорів купівлі-продажу та не відчужувала належний їй автомобіль, на даний час право власності на спірний автомобіль зареєстровано за третьою особою ОСОБА_5 , та враховуючи, що визнання незаконним переходу права власності на спірний автомобіль до ОСОБА_3 за довідкою рахунком не призведе до захисту прав позивача, оскільки автомобіль всерівно залишатиметься у власності ОСОБА_5 , єдиним належним способом захисту порушеного права позивача є подання позову про витребування майна.

Разом з тим такі вимоги позивачем не заявлялись, а тому суд правомірно відмовив в задоволенні позову.

Апеляційним судом встановлено, що позивач на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст.13 ЦПК, розглядав вказану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способам) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушеного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не взято до уваги той факт, що 19.11.2015 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів від 18.11.2015 № 941 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів, яка безпосередньо стосується скасування використання довідки-рахунка при купівлі-продажу та оформлення транспортних засобів, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки судом було відмовлено в задоволенні позову не через його недоведеність, а через те, що позивач обрала не вірний спосіб захисту порушеного права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обрання позивачем не належного способу захисту порушеного права. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними без змін, а скарги без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 268, 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна