ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/117/21 Номер провадження 22-ц/814/1717/21Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Бондаревської С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 травня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року позивач звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що з 15 листопада 2008 року по 19 березня 2018 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем.

Вказує, що рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 19.03.2018 року визначено обов`язок відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання дитини в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Проте, з лютого 2020 року відповідач аліменти не сплачував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01.01.2021 року становить 39901,30 грн.

З урахуванням наведеного, посилаючись на положення частини 1 статті 196 СКУ України, прохала стягнути з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 39901,30 грн.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01 лютого 2020 року по 31 грудня 2020 року в сумі 39901,30 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00грн.

Вказане рішення оскаржив відповідач, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за приписами ч.1 ст.196 СК України, для наявності підстав стягнення з платника аліментів пені за прострочення їх сплати, необхідна наявність винної поведінки у виникненні такої заборгованості.

Апелянт вказує, що відповідна заборгованість зі сплати аліментів відбулася не з його вини, а у зв`язку із втратою роботи, внаслідок чого апелянт залишився без доходу і тривалий час не зміг працевлаштуватися, зокрема, і у зв`язку з діючими на території України карантинними обмеженнями.

При цьому, апелянт вважає, що суд не може враховувати при розгляді даної справи причину такого звільнення дисциплінарне стягнення, оскільки заборгованість виникла саме за період з 01.02.2020 року, а звільнення мало місце -15.01.2020 року.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, згідно актового запису №81 від 28.08.2009 року в Книзі реєстрації народжень Відділу РАЦС Решетилівського РУЮ Полтавської області, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками записані ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати) (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , а.с.7).

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року визнання відповідачем ОСОБА_1 позову, прийнято. Позов ОСОБА_2 , задоволено. Шлюб, зареєстрований 15 листопада 2008 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №1596, між ОСОБА_1 , уродженцем м. Облучьє Хабаровського краю РФ, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , розірвано.

Після розірвання шлюбу залишено відповідачці прізвище - ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Облучьє Хабаровського краю РФ, на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Вирішено питання судового збору, рішення допущено до негайного виконання в частині стягнення аліментів в межах місячного платежу (а.с.25-26).

Відповідно до довідки №10-12/1423 від 10.02.2021 року, виданої Виконавчим комітетом Решетилівської міської ради Полтавської області ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 і має такий склад сім`ї: дочка ОСОБА_3 , мати ОСОБА_5 (а.с.9).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 22 грудня 2020 року, складеного старшим державним виконавцем Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми), заборгованість по аліментах ОСОБА_1 станом на грудень 2020 року складає 39901,30грн (а.с.8).

Відповідно до наведеного у змісті позовної заяви розрахунку суми пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів, заборгованість з лютого по травень 2020 року складає 40541,51 грн. Позивачка вказує, що розмір пені перевищує 100% заборгованості зі сплати аліментів, а тому просила стягнути пеню в розмірі, що дорівнює заборгованості по сплаті аліментів (39901,30 грн).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив із того, що оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, то така підлягає до стягнення у визначеному розмірі.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають матеріалам справи, встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Місцевим судом вірно установлено, що, починаючи із січня 2020 року у відповідача утворилась заборгованість зі сплати аліментів, присуджених рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року.

Так, за період із січня 2020 року по грудень 2020 року розмір такої заборгованості склав 39901,30грн (а.с.8).

При цьому, за здійсненим місцевим судом розрахунком суми пені, з яким погодилась колегія суддів, її розмір складає 71888,09грн.

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Водночас, відповідно до частини першої статті 196 СК України, у редакції, чинній на час пред`явлення позову та вирішення спору, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на грудень 2020 року в сумі 39901,30грн.

При цьому, доводи апелянта стосовно часткового погашення ОСОБА_1 заборгованості починаючи з 2021 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки сплата заборгованості не звільняє боржника від сплати неустойки (пені) за період, в який ця заборгованість мала місце.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Згідно зі статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

За змістом ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1,2 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням наведених вище норм права та при встановленні судом всіх фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що жодних непереборних, об`єктивних обставин, які б вказували на відсутність вини відповідача в несплаті ним аліментів на протязі тривалого періоду часу (майже рік), матеріали справи містять.

Посилання апелянта на те, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась у зв`язку з втратою останнім роботи та через відсутність працевлаштування протягом тривалого часу, апеляційний суд до уваги не приймає, з урахуванням законодавчо визначеного, рівноправного обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей. Окрім того, місцевим судом було вірно визначено, що підставою для звільнення відповідача з органів Національної поліції, є дисциплінарне стягнення, тобто, причина звільнення безпосередньо перебувала в залежності від дій відповідача і не була пов`язана з хворобою, скороченням штатів чи з іншими поважними причинами.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 травня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2021 року.