Постанова

Іменем України

13 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 354/718/17

провадження № 61-14311 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Тетяна Іонівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк Валерія Анатоліївна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2020 року у складі судді Польської М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т. І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А., про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 15 червня 2004 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки у с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, кадастровий номер :22:002:0180, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

При зверненні у вересні 2017 року до нотаріуса щодо підготовки документів для укладення договору купівлі-продажу згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про нібито відчуження нею, від її імені, не уповноваженими особами за очевидно підробленим паспортом, на підставі договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , в подальшому з перепродажем ОСОБА_2 . Зазначала, що вона договору купівлі-продажу від 14 грудня 2016 року не укладала, підпис у документі підроблений, безготівковий розрахунок через банк з нею не проводився. Підтвердженням цього є також наявність у неї оригіналу державного акта на цю земельну ділянку.

Ураховуючи викладене, посилаючись на статті 330, 388 ЦК України позивач просила суд витребувати від ОСОБА_2 як добросовісного набувача на її користь вказану вище земельну ділянку; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19 грудня 2016 року № 33008023, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т. І. та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 20 березня 2017 року № 34353773, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :22:002:0180, реєстраційний номер об`єкта нерухового майна 000, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19 грудня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т. І., також рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 20 березня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею, без укладення нею у встановленому порядку договору про розпорядження своєю власністю, що є підставою для витребування земельної ділянки від відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 757/25649/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 210/5206/16, від 30 вересня 2020 року у справі № 686/28005/18, від 03 квітня 2019 року у справі № 57/4403/16 тощо, що не відповідає вимогам пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 354/718/17 з Яремчанського міського суду Івано-Франківської області.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що докази, отримані представником позивача з матеріалів кримінального провадження, не можуть бути належними письмовими доказами у цивільній справі.

Вказувала, що відповідно до обґрунтування позовної заяви, позивач вважала, що її права та інтереси порушені тим, що відчуження земельної ділянки за першим договором купівлі-продажу вчинено нібито не позивачем, проте договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки було посвідчено нотаріусом та не визнано недійсним.

Вважала, що між позивачем та третьою особою наявні зобов`язальні відносини, а тому нею не можуть бути заявлені вимоги про витребування майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вважала висновки судів такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2004 року ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області (а.с. 8, т. 1).

15 червня 2004 року на підставі вказаного договору позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ІФ 058506 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :22:002:0180 (а.с. 10, т. 1).

За змістом договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2 016 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_6 придбав земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер :22:002:0180, яка знаходиться у с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т. І. та зареєстрований в реєстрі за №1594 (а.с. 12-14, 235-237 т.1).

Відповідно до пункту 4 договору земельна ділянка оглянута покупцем, який свідчить, що ділянка придатна для використання за призначенням. Продавець та покупець в присутності нотаріуса свідчать, що будь-які забудови (будівлі, споруди) або будь-які будівельні матеріали на земельній ділянці відсутні. Цей факт підтверджується довідкою від 02 грудня 2016 року № 356, виданою Поляницькою сільською радою Яремчанської міської ради Івано-Франківської області.

Продаж земельної ділянки за цим договором вчинено за 500 тис. грн, які покупець сплатив продавцю до підписання договору шляхом безготівкового розрахунку через банк. На час підписання договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків (пункт сьомий договору).

У пункті 12 продавець засвідчила, що відчужувана земельна ділянка є її особистою власністю, оскільки вона у шлюбі не перебуває і не перебувала на момент придбання цієї земельної ділянки. Осіб, що можуть мати право на земельну ділянку, або її частку згідно статей 60-74 СК України, не існує.

На підставі вказаного договору 19 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т. І. прийнято рішення №33008028 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 10-11, т. 1).

В подальшому 20 березня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А. посвідчила договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку у с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області площею 0,25 га, кадастровий номер :22:002:0180 (а.с. 15-18, т. 1).

Відповідно до пункту 3 цього договору продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін, здійснюється за 331 296 грн, яку покупець повністю сплатив продавцю до укладення, підписання та нотаріального посвідчення договору.

Згідно з пунктом 18 вказаного вище договору купівлі-продажу продавцем надано довідку від 17 лютого 2017 року за № 61/02-20, видану Поляницькою сільською радою Яремчанської міської ради Івано-Франківської області про те, що на даній земельній ділянці капітальні будівлі і споруди відсутні.

20 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А. прийнято рішення № 34353773 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

12 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про вчинення кримінального правопорушення. Відповідні відомості внесені до ЄРДР і розпочато кримінальне провадження № 000496 за частиною третьою статті 190 КК України (а.с. 137, т. 1).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 29 березня 2018 року № 1.1-121/18, проведеної експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України під час досудового розслідування кримінального провадження, рукописні написи від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис:» у двох примірниках заяви ОСОБА_3 від 14 грудня 2016 року виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою. Підписи та рукописні написи від імені ОСОБА_1 у графі «Продавець» у двох примірниках договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1594, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 231-232, т. 1).

Згідно з висновком експерта Івано-Франківського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 13 квітня 2018 року № 1.1.-125/18 відбитки круглої гербової печатки в довідці від 02 грудня 2016 року № 356, довідці від 02 грудня 2016 року № 357, довідці від 17 лютого 2017 року № 61/02-20 виконані не печаткою Поляницької сільської ради Івано-Франківської області, відбитки якої надані на дослідження в якості зразків для порівняння (а.с. 240-241, т.1).

Як вбачається зі змісту висновку судової технічної експертизи документів від 18 квітня 2018 року №1.1.-122/18, проведеної Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України , відбитки круглої гербової печатки в Державному акті на право власності на земельну ділянку ІФ №058506 від 15 червня 2004 року виконані не печаткою Поляницької сільської ради Івано-Франківської області зразка 2004 року та зразка 2010-2018 років, відбитки яких надані на дослідження в якості зразків для порівняння (а.с. 238-239, т. 1).

Відповідно до листа відділення ПУМБ «РЦ в м. Київ» від 06 лютого 2020 року № КІЕ-50.5/53 у АТ «ПУМБ» ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок у гривні. В період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року на вказаний рахунок відсутні зарахування згідно договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14 грудня 2016 року, зареєстровані в реєстрі за № 1594, № 1597 (а.с. 29, т. 3).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею, без укладення нею у встановленому порядку договору про розпорядження своєю власністю, що є підставою для витребування земельної ділянки від відповідача.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно врахували, що висновок ід 29 березня 2018 року №1.1-121/18, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти висновку експерта, не надав доказів на його спростування, не скористався правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставив перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу.

Таким чином, доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Ураховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на тому, що він не укладав оспорюваний договір оренди, користування належної йому земельною ділянкою відповідачем без договірних відносин є незаконним.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Більш того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Судами встановлено, що договір купівлі-продажу від 14 грудня 2016 року позивач не підписувала, отже, такий договір є неукладеним, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, посилання заявника касаційної скарги, що договір оренди від 14 грудня 2016 року недійсним не визнавався є безпідставними.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара