Провадження № 2/263/710/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Федоренко Т.І., за участю секретаря Філянець В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з даним позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 14.06.2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 11.11.2020 року шлюб між ними було розірвано. У період шлюбу вони придбали житловий будинок, оскільки після розрівання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вищезазначеного будинку вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, посилається на вимоги законодавства, яка передбачає збільшення частки майна дружині, чоловіка, якщо з ним, нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Ухвалою суду від 23.11.2020 року було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 27.11.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду 22.02.2021 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач та її представник адвокат Поляков І.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на ту обставину, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із позивачем, відповідач належним чином дітей не утримує, має заборгованість по аліментах, не надає іншої допомоги, одна дитина хворіє, потребує додакових витрат, тому позивач має право на визнання за нею права власності на бульшу частку спірного будинку, а саме 2/3 йогшо частки, оскільки в період шлюбу купили спірний будинок, який перебудували та збільшили його площу, офіційно перебудову не зареєстрували. В подальшому надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника.

Представник відповідача адвокат Каменюк Л.М. проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що відповідлач сплачує аліменти на користь позивача на утримання дітей, заборгованість виникла, оскільки позивач несвоєчасно подала виконавчий лист для примусового виконання. Сріпний будинок був реконструйований без відповідного проекту, в експлуатацію не здавався, право власності в установленому законом порядку не зареєстровано, тому вважається об`єктом самочинного будівництва та не підлягає поділу, тоу у позові просила відмовити. В подальшому надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 230792544 від 03.11.2020 року будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2010 року належить ОСОБА_2 , частка власності 1/1.

Рішенням Жовневого районного суду м.Маріуполя від 11.11.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.06.2008 року, було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Звітом про незалежну оцінку майна, складеного 06.11.2020 року Першою українською товарною біржею , домоволодіння з усіма господарськими спорудами та прибудовами, загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що Ѕ частини об`єкту оцінки складає 113902,00 грн.

З відповіді ФОП ОСОБА_5 № 471 від 18.02.2021 року вбачається, що згідно технічної інвентаризації, проведеної 18.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що на земельніц ділянці розташовано: житловий будинок літ А1, житлові прибудови літ А1-1, А2-1, сараї літ.Е-1, К-1, убиральня літ.Г-1, огорожа №1. Житлова площа по домоволодінню 56,4 м2, загальна 83,9 м2. Житлова і загальна площа збільшені за рахунок житлових прибудов літ А1-1, А2-1 які побудовані без дозвільних документів і не введені до експлуатації.Сараї літ.Е-1, К-1 також не мають дозвільних документів

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, встановивши, що спірний будинок, який є власністю ОСОБА_2 придбавний у період шлюбу позивача та відповідача та був реконструйований колишнім подружжям з проведенням добудови за відсутності довільних документів та проекту, отже є самочинним будівництвом, тому суд приходить висновку про неможливість поділу майна пожружжя, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу між подружжям.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 вказав, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

За змістом частин першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (частина шоста статті 376 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі №6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, у разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки спірний будинок реконструйований без відповідного проекту, в експлуатацію не здавався, право власності в установленому законом порядку не зареєстровано, тому вважається об`єктом самочинного будівництва та не підлягає поділу.

Ухвалою суду від 23.11.2020 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову вжитих на підставі ухвали суду від 23.11.2020 року.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не стягуються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст.ст.12-13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

У заволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити. Скасувати арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , накладений на підставі ухвали суду від 23 листопада 2020 року. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня при оголошенні рішення, може оскаржити рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16.09.2021 року.

Суддя Т.І.Федоренко