Головуючий суду 1 інстанції - Третяк О.Г.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 409/2562/19
Провадження № 22-ц/810/533/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
13 вересня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Луганської В.М., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання Залюшного О.Г.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»
на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 20 квітня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Третяка О.Г. в смт Білокуракине Луганської області,
за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що відповідно до укладеного кредитного договору № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 110000 грн зі сплатою 15,3 відсотків річних за користування кредитом. У разі неповернення кредитних коштів у строки передбачені договором процентна ставка встановлюється у розмірі 20,3 відсотків на рік. Строк поверення кредитних коштів до 15 січня 2024 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки 203/2011-Р/П від 16 листопада 2011 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність за виконання зобов`язань за кредитним договором № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 березня 2021 року скасовано заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 квітня 2020 року.
Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мають заборгованість перед Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» за кредитним договором № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивач у позові не вказує про поважність пропуску строку давності та з матеріалів справи не вбачається, що причини пропуску позивачем, встановленого законом строку, є поважними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» не надало належних доказів, які б підтверджували факт укладення сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі. Тому, приймаючи до уваги наведене, суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими, але вважав за необхідне відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» просить рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 20 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» зазначило, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не досліджувався розрахунок заборгованості наданий позивачем та банківські виписки по особовим рахункам відповідача. Крім того, судом не досліджувались періоди зазначені в розрахунку та умови кредитного договору щодо обов`язку позичальника здійснювати погашення кредитної заборгованості щомісячно до повного погашення заборгованості.

Також, позивач зазначає, що суд першої інстанції обмежившись лише зазначенням того, що останній платіж за кредитом було зроблено в 2014 році, дійшов хибного висновку про застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо всієї суми заборгованості, що обумовило ухвалення необґрунтованого рішення.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Луганським апеляційним судом вживалися всі заходи щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи. Повістки-повідомлення про розгляд справи призначеної на 19 серпня 2021 року, 13 вересня 2021 року, які направлялися на поштову адресу місця проживання відповідачі, за адресою зазначеною відповідачами в заяві про перегляд заочного рішення, повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому відповідно до положень п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач є належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, відповідачі повідомлялися про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України відповідно до ст. 1-1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції".

Учасники процесу в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку і у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, проте позивачем пропущено строк позовної давності.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та ніким із сторін не оспорюється, що 16 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 203/2011-Р, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 110000 грн зі сплатою 15,3 % річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором, зі сплатою 20,3 % річних, з кінцевим строком погашення не пізніше 15 січня 2024 року.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору повернення суми кредиту на рахунок відкритий в АТ «Укргазбанк», щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/146 від суми отриманого кредиту, що становить 753,42 грн, а останній платіж сплачується в сумі 754,10 грн не пізніше 15 січня 2024 року.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 15 жовтня 2019 року за нею утворилася заборгованість у сумі 81972,48 грн, яка складається з: 73553,15 грн заборгованість за тілом кредиту, 8419,23 грн нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником 16 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 (поручитель), ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір поруки № 157/2013-Р/П, за яким поручитель ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за невиконання усіх зобов`язань позичальником за кредитним договором № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року, зокрема за повернення кредиту у розмірі 110000 грн, та сплати процентів за користування кредитом та інших платежів зазначених у договорі.

Частини першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Пунктами 1.1 та 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року та несе солідарну відповідальність за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Згідно з пунктом 5.2 договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього договору.

Отже сторони під час укладення зазначеного договору поруки встановили строк припинення поруки, який становить три роки з дня настання строку виконання зобов`язання.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України, в редакції на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В частині першій статті 251 ЦК України зазначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя по закінченню договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року за № 1411/3467/12, постанові від 27 березня 2019 року за № 200/15135/14-ц, постанові від 03 липня 2019 року за № 1519/2-3165/11.

Умови укладеного між сторонами договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Як зазначалося вище умовами кредитного договору № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року передбачено повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами щомісячними платежами в розмір 1/146 від суми отриманого кредиту, що становить 753,42 грн, з останнім строком погашення не пізніше 15 січня 2024 року.

Оскільки строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем, припинення поруки визначено договором, тому застосуванню підлягають положення частини четвертої статті 559 ЦК України, якими передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а відтак стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 має відбуватись у межах трирічного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом позивач звернувся до суду 30 жовтня 2019 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті відправлення, тому порука є такою що припинена в частині щомісячних платежів, строк внесення яких настав за три роки до звернення з цим позовом. Таким чином, порука в частині щомісячних платежів, строк виконання яких настав до 30 жовтня 2016 року припиненана підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу трирічного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно частин першої, другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Із виписки по особовому рахунку за період з 16 листопада 2011 року по 15 жовтня 2019 року, наданої позивачем вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем ОСОБА_1 здійснено 08 серпня 2014 року, про що також зазначалося відповідачами у заявах про перегляд заочного рішення.

Віднесення банком заборгованості на прострочену за тілом кредиту відбулось 11 грудня 2015 року, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Надана Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк»виписка по особовому рахунку за період з 16 листопада 2011 року по 15 жовтня 2019 року за кредитним договором № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року є належним доказом, що підтверджує рух коштів по банківському рахунку, операції, здійснені протягом операційного дня, наявності заборгованості по кредиту, його розмір відносно позичальника ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не встановив усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та не надав належної оцінки виписки по особовому рахунку за період з 16 листопада 2011 року по 15 жовтня 2019 року, наданої позивачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Однак відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції належним чином не встановив усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не надав належної оцінки доказам, зокрема, кредитному договору від 16 листопада 2011 року, договору поруки № 203/2011-Р/П від 16 листопада 2011 року та виписки з особового рахунку за період з 16 листопада 2011 року по 15 жовтня 2019 рік.

Виходячи з зазначеного оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та невмотивованим.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Оскільки умовами кредитного договору № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника, зокрема, щодо сплати окремих платежів, встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку сплати кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення його виконання.

Як зазначалося вище, із цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором зОСОБА_2 , ОСОБА_1 позивач звернувся до суду 30 жовтня 2019 року.

Звертаючись до суду із заявами про перегляд заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 квітня 2020 року відповідачами зазначалося про застосування строку позовної давності.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за тілом кредиту, яка виникла станом на 30 жовтня 2016 року в сумі 8004,93 грн є обґрунтованими, проте у зв`язку з тим, що з позовом позивач звернувся до суду 30 жовтня 2019 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до відповідача ОСОБА_1 з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем при звернені із заявою про перегляд заочного рішення, а порука щодо відповідача ОСОБА_2 в частині щомісячних платежів, строк виконання яких настав до 30 жовтня 2016 року припиненана підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції, зазначаючи про пропуск позивачем встановленої статтею 257 ЦК України строку позовної давності до поручителя, не врахував того, що на правовідносини поруки не поширюються положення про позовну давність.

Щодо стягнення процентів, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за процентами нарахованими за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року.

Однак з вимогою до позичальника та поручителя про стягнення солідарно заборгованості за процентами нарахованими за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 рокубанк звернувся до суду 30 жовтня 3019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності та спливу вказаного у п. 5.2. договору поруки строку дії поруки (три роки), тому вказані вимоги до позичальника ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а до поручителя ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням поруки.

Аналіз змісту позовної заяви, в якій банк як на підставу позову посилається на положення статті 1054 ЦК України, наданого позивачем розрахунку заборгованості, а також строк повернення кредитних коштів до 15 січня 2024 року, свідчить, що предметом позову в справі, є як стягнення простроченої заборгованості в сумі 35128,05 грн, так і дострокове стягнення всієї суми кредитних коштів, поточної заборгованості в сумі 38425,10 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення строкової заборгованості за тілом кредиту, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_1

отримала кредитні кошти на придбання житлової нерухомості - однокімнатної квартири, отже кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника і на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 4.2.4 розділу ІV «Права та обов`язки сторін» кредитного договору № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій та штрафних санкцій у випадках, зокрема, виконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань по цьому договору, у тому числі, несвоєчасного виконання грошових зобов`язань (з прострочення їх виконання більше, ніж на один банківський день), що випливають з цього договору.

Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

Отже умовами кредитного договору передбачено право банку достроково припинити строк кредитування та вимагати дострокового повернення кредиту за умови наявності у позичальника простроченої заборгованості за сумою кредиту, процентів за користування кредитними коштами, комісій та штрафних санкцій більше, ніж на один банківський день та направлення письмової вимоги позичальнику і її отримання іншою стороною.

Проте, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували як факт направлення позивачем вимоги про дострокове повернення кредиту за кредитним договором договір № 203/2011-Рвід 16 листопада 2011 року, так і її отримання відповідачами, у порядку та на умовах передбачених договором.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». Лише з 10 червня 2017 року на ці відносини поширюються Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності з 10 червня 2017 року, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Враховуючи, що умовами кредитного договору № 203/2011-Р від 16 листопада 2011 року передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, проте банком не дотримано передбачені договором умови та положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», тому відсутні підстави для задоволення позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів з відповідачів за кредитним договором.

Однак суд першої інстанції не врахував зазначені вище положення закону та дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів строкової заборгованості за тілом кредиту не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Як вбачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем та графіку погашення заборгованості за кредитом, який є невід`ємною частиною кредитного договору строкова кредитна заборгованість за тілом кредиту станом на час розгляду справи в суді першої інстанції становить 24863,54 грн (753,42 щомісячний платіж згідно п. 3.1 кредитного договору х 32 місяці + 754,10 грн).

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з боржника та поручителя строкової кредитної заборгованості за тілом кредиту в сумі 24862,86 грн не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, що з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за період з 30 жовтня 2016 року по 20 квітня 2021 року (на день постановлення судом першої інстанції рішення) в сумі 40684,68 грн (73553,15 грн 8004,93 грн 24863,54 грн).

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 40684,68 грн. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка виникла станом на 30 жовтня 2016 року, відсотків за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року відмовити у зв`язку с пропуском строку позовної давності. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка виникла станом на 30 жовтня 2016 року, відсотків за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року відмовити. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно строкової заборгованості за тілом кредиту в сумі 24862,86 грн відмовити.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 1921 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 25 жовтня 2019 року, а за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2881,50 грн.

Оскільки позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» підлягають частковому задоволенню, то з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1191,79 грн з кожного.

Відповідачами за подання заяв про перегляд заочного рішення кожним сплачено 454 грн, що підтверджується квитанціями від 16 лютого 2021 року.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, то з Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 225,33 грн і на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 225,33 грн.

Враховуючи вимоги частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 966 грн 46 коп. з кожного (1191,79 грн 225,33 грн).

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 20 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 40684,68 грн.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка виникла станом на 30 жовтня 2016 року, відсотків за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року відмовити у зв`язку с пропуском строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка виникла станом на 30 жовтня 2016 року, відсотків за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року відмовити.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно строкової заборгованості за тілом кредиту в сумі 24862,86 грн відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» судовий збір по 966,46 з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

В.М. Луганська