Ухвала

20 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 333/6079/19

провадження № 61-15343ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та пені з виплати аліментів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 у них народилася дитина - ОСОБА_3 . Дитина проживає разом з нею. На підставі виконавчого листа № 336/3480/18, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, 08 липня 2019 року змінено мінімальний розмір аліментів, що визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2015 року, із ОСОБА_1 на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 із 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, ухваливши про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Починаючи із липня 2017 року відповідач ухиляється від сплати аліментів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. На підставі виконавчого листа № 336/3480/18 16 липня 2019 року відкрито виконавче провадження. Відповідно до розрахунку державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Бабенко Я. Г. станом на 30 червня 2019 за період із липня 2017 року по червень 2019 року заборгованість за аліментами становить 6 942,00 грн. Розмір заборгованості зі сплати аліментів, визначений державним виконавцем, відповідачем у судовому порядку не оскаржено.

Із урахуванням наведених обставин, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути із відповідача на її користь заборгованість ізвиплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 60 942,00 грн; пеню за прострочення з виплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 за період із 01 липня 2017 року по 31 жовтня 2020 року в загальній сумі 23 828,40 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 31 липня 2020 року заборгованість у відповідача відсутня, а переплата становить 725,33 грн, що підтверджується копії розрахунку заборгованості, зробленого державним виконавцем.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що до 24 травня 2019 року відповідач не знав, що із 08 липня 2019 року повинен був сплачувати аліменти у сумі не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму та не мав такого обов`язку, оскільки за рішенням суду від 29 грудня 2015 року встановлений мінімальний розмір аліментів - не менш ніж 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Таким чином, заборгованість зі сплаті аліментів за період з 08 липня 2017 року по липень 2019 року виникла не з вини ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для стягнення із останнього пені.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року в оскаржуваній частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у частині відмови у стягненні пені за прострочення з виплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , за період з 01 липня 2017 року по 31 жовтня 2020 року у загальній сумі 23 828,40 грн скасовано. Ухвалено у цій частині нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 у цій частині задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення із виплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , за період із 01 липня 2017 року по 31 жовтня 2020 року у розмірі 6 942,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Частково задовольняючи вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд апеляційної інстанції виходив із того, що доказом наявності вини відповідача за несвоєчасну сплату аліментів, мінімальний розмір яких збільшено на підставі рішення суду від 24 травня 2019 року, є визнання представником відповідача вимог про збільшення мінімального розміру аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 із 30 % до 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас, розмір пені за прострочення сплати аліментів не може перевищувати розміру заборгованості зі сплати аліментів, який станом на момент подання позову становив 6 942,00 грн, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

13 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів та пені за прострочення сплати аліментів, а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, та не надав будь-яких доказів на підтвердження наведених нимобставин.

Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик