ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2839/20 Номер провадження 22-ц/814/1712/21Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Бондаревської С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2021 року (повний текст складено 30.04.2021 року)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Полтавській області, Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, слідчий СВ Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Полтавській області Савельєв Д.В., про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що у провадженні слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області Савельєва Д.В. перебуває кримінальне провадження № 0000041 від 21.12.2018 року за ч.1 ст.364 КК України. При цьому, позивач вказує, що слідчим не було проведено розшукових (слідчих) дій для встановлення особи, якій в даному кримінальному провадженні можливо повідомити про підозру, злочин залишається нерозкритим.

Зазначає також, що 10.01.2020 року скасовано постанову про відмову у задоволенні клопотань у кримінальному провадженні №0000041 відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави. 26.02.2020 року зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 стосовно вчинення кримінальних правопорушень слідчим СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_2 відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави.

Вказані факти свідчать про протиправну бездіяльність посадових осіб, надмірну тривалість досудового розслідування.

Вважає, що протиправною бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування щодо проведення необхідної перевірки та розгляду його клопотань як потерпілого у кримінальному провадженні, надмірною тривалістю досудового розслідування, неодноразовим закриттям кримінального провадження йому завдано моральних страждань, оскільки він постійно перебував в напруженому психологічному стані, у нього з`являлося відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння, викликало у нього дискомфорт та почуття несправедливості.

Враховуючи наведене прохав стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 75568,00 грн. за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 21 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

Судові витрати покладено на державу.

З цим рішенням не погодився ОСОБА_1 , який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, матеріали справи місять належні та допустимі докази, на підтвердження протиправної бездіяльності посадових осіб поліції та надмірну тривалість, порушення будь-яких розумних строків, досудового розслідування.

Вказує, що місцевий суд належним чином не з`ясував чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі ОСОБА_1 оцінює заподіяну шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2018 у справі №757/51547/18-к, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, задоволено.

Зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 28.09.2018 року та від 02.10.2018 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР (а.с.39, справа №757/51547/18-к).

На виконання вказаної ухвали 21.12.2018 було до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000041 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.364 КК України (а.с.1-5, справа №757/51547/18-к), за №0000042 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.374 КК України (а.с.20, справа №757/51547/18-к), за № 0000043 з правовою кваліфікацією ч.1 ст.397 КК України (а.с.33, справа №757/51547/18-к).

Постановою прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення прокуратури Полтавської області Л.В. Падалюк від 28.02.2019 року об`єднанні матеріали досудового розслідування №0000041, №0000042, № 0000043 в одне провадження та присвоєно загальний №0000041 (а.с.46-47, справа №757/51547/18-к).

Як установлено, та вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000041 від 21.12.2018р. за ч.1 ст.364, ч.1 ст.374, ч.1 ст.397 КК України досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалося Полтавським ВП ГУНП в Полтавській області, процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні здійснювалося прокурорами Полтавської місцевої прокуратури.

Палько О.А. в кримінальному провадженні за №0000041 перебував в якості заявника.

10.01.2020 року постановою слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області Савельєва Д.В., кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000041 від 10.01.2019 року (за ч.1 ст.364, ч.1 ст.374, ч.1 ст.397 КК України), закрито за ст.284 (абзац 14) КПК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування (а.с.81-82, справа №757/51547/18-к).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що матеріали справи не містять доказів, які б встановлювали факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами поліції та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000041. Відтак, позивачем не доведено, що йому завдано моральної шкоди працівниками ГУНП в Полтавській області та Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області.

Окрім того, суд зауважував, що до даних правовідносин не підлягають до застосування норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилався позивач, оскільки вказаний Закон містить виключний перелік підстав для відшкодування моральної шкоди, до якого розслідування кримінального провадження та скасування судом постанов слідчого про його закриття, не відноситься.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За нормами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173,1174 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. ст.1173,1174 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.12, ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними підставам позову та фактично зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції.

Так, колегія суддів зауважує, що при вирішенні заявленого позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з таких підстав цивільно-правової відповідальності, як: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та дійшов правомірного висновку про відсутність сукупності зазначених складових, які є обов`язковими для деліктних правовідносин. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України.

Посилання позивача на бездіяльність посадових осіб відповідача, саме по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди, настання якої не доведено, як і не доведений причинно-наслідковий зв`язок між зазначеною бездіяльністю та негативними змінами у житті позивача, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19 березня 2020 у справі №686/13212/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Окрім того, безпідставним є посилання ОСОБА_1 в позові на норму ст.1177 ЦК України, з огляду на те, що останній не визнаний, в установленому законом порядку, особою, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, зокрема, у тому контексті, який на думку позивача свідчить про завдання йому моральної шкоди, тобто стосуються переоцінки доказів.

Так. місцевим судом було вірно вказано, що не спростовано ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що на даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки інших державних органів, окрім іншого, прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно ст. 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь-яких інших процесуальних порушень, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами поліції та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000041.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд правомірно виходив із того, що позивач не довів заявлених ним позовних вимог, підстав для відшкодування йому моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, не встановлено.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 21 квітня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2021 року.