Провадження № 2/344/698/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Ковалюк І.П.,

секретарів Караїм Ю.В., Довганич А.В., Стецик М.М., Михайленко О.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Стецюк С.С. , представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ», ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ», ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину. Позов обґрунтовує тим, що 26 червня 2014 року між ТзОВ «Кредо-ІФ» ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу нерухомого майна №1/2011. 14 березня 2016 року між Позивачем та Відповідачем 1 був підписаний Акт приймання - передачі приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 . Не зважаючи на це, ТзОВ «Кредо-ІФ» повторно здійснило продаж вказаної квартири, зокрема 09.03.2015 року був укладений попередній договір №1/14 купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) яке буде створено у майбутньому між ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 предметом якого є моя квартира АДРЕСА_2 . 23.07.2019 року надійшла відповідь від Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради у якій зазначається про те, що у державному реєстрі правовстановлюючим документом на підставі якого виникло право власності на спірну квартиру є інший договір купівлі-продажу, а саме договір купівлі-продажу №2/16 від 17.05.2016 року. Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Узинської сільської ради Цалин Андрій Богданович вніс зміни до Реєстру речових прав на нерухоме (індексний номер рішення 47762517) згідно яких видалив договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) яке буде створено у майбутньому №1/14 від 09.03.2015 року та акт здавання-приймання завершених будівництвом житлових приміщень № 1/14 від 16.03.2016 року видавником видалених документів є ТОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 , натомість додано договір купівлі-продажу №2/16 від 17.05.2016 року та акт приймання-передачі нерухомого майна №2/16 від 17.05.2016 року видавником доданих документів є ТОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 . Таким чином, Відповідач 1 та Відповідач 2 з метою недопущення виконання рішення суду по справі №344/8030/16-ц уклали між собою новий договір купівлі-продажу №2/16 від 17.05.2016 року предметом якого є спірна квартира АДРЕСА_2 . Вказаний договір купівлі-продажу №2/16 від 17.05.2016 року укладений між ТОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 порушує її права, а в діях відповідачів міститься склад злочину передбачений ст. 190 КК України - шахрайство. Враховуючи усі наведені обставини просила визнати недійсним договір купівлі-продажу №2/16 від 17.05.2016 року укладений між ТОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 предметом якого квартира АДРЕСА_2 .

13.02.2020 року ОСОБА_4 подала письмові пояснення по суті позову. Як вбачається із наданих пояснень, заявлені позовні вимоги не визнає і вважає доводи, як ін. ведені у позовній заяві необґрунтованими, а вимоги незаконними та безпідставними з огляду на наступне. ОСОБА_4 є законним власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №2/16 від 17.05.2016 року. За її згодою забудівник у встановленому законом порядку було здійснено реєстрацію її права власності на квартиру, про що свідчить довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.11.2019 року. 09.04.2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Кредо-ІФ» було укладено попередній договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, що буде створено в майбутньому № 01/14 -квартири АДРЕСА_3 . 09.03.2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Кредо-ІФ» укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) № 1/14 , за яким ОСОБА_4 придбала у ТОВ «Кредо-ІФ» двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Після цього вона неодноразово додатково здійснювала оплату за спірну квартир; включаючи додаткові угоди: що підтверджуються копіями з прибуткових касових ордерів № 10 від 09.03.2015 на суму 253 260 грн. за договором від 09.03.2015, №3 від 16.03.2016 на суму 3234 грн. за додатковим договором від 16.03.2016, №5 від 26.04.2016 на суму 43506 грн. за Актом виконаних робіт від 17.03.2015. У зв`язку із зміною предмету та істотних умов визначених попереднім Договором купівлі-продажу нерухомого майна №1/14 від 09.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) від 17.05.2016 року. Це був кінцевий договір, де були узагальнені додаткові роботи і проплати всіх сум, які вносились нею в касу товариства за всі додаткові роботи по даному об`єкту, узгоджені з забудівником. В задоволені позову просила відмовити.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідачів вимоги позову заперечили та просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

17.05.2016 року між ТОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі - продажу №2/16.

Згідно пункту 1.1. Даного договору за даним договором продавець зобов`язується передати об`єкт нерухомого майна, а Покупець зобов`язується прийняти квартиру у відповідності до умов даного Договору та оплатити кошти за неї.

Пунктом 1.2. визначено, що об`єктом нерухомого майна є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.4. право власності Покупця на квартиру, що продається за цим договором, підлягає державній реєстрації. При цьому право власності виникає в Покупця з моменту повної оплати Покупцем вартості квартири, що становить 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок та підписання Акту приймання - передачі.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 є власником квартири по АДРЕСА_1 .

Таким чином, сторони перед укладанням спірного договору, ознайомилися з його умовами, погодилися на них, наслідком чого стало підписання ними вказаного договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що договір купівлі - продажу №2/16 від 17.05.2016 року не був спрямований на настання реальних прав і обов`язків. Зазначене формулювання є диспозицією статті 234 ЦК України, яка вказує на фіктивність правочину. Суд, намагаючись з`ясувати правову позицію позовної заяви, неодноразово пропонував представнику чітко озвучити її. Однак, представник позивача від ствердної відповіді ухилився, разом з тим не довів своєї позиції, викладеної в позовній заяві.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2021 року у справі справа N 638/13880/17 провадження N 61-10398св20.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц, провадження N 14-260цс19.

Під час розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного договору був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження майна у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» та набуття майна у відповідачки, а також не наведено фактичних даних на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину.

Передбачені оспорюваним договором купівлі-продажу квартири правові наслідки настали, сторони вказаного договору вчинили всі передбачені цим договором дії для його виконання, а саме передали майно від продавця до Покупця.

17.05.2016 року між ТОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі - продажу №2/16, оплачено вартість майна, отримано об`єкт по Акту та зареєстровано право власності на квартиру за покупцем ОСОБА_4 в Єдиному реєстрі нерухомого майна.

Відповідно до ст.204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Позивачем заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним та відсутнє посилання на відповідні норми матеріального права, що обумовлюють недійсність правочину.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника.

Позивачем не доведено та не надано доказів на обґрунтування своєї позиції з приводу того, що спірний договір порушує його права та законні інтереси.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Посилання позивача на те, що вищевказаний договір купівлі-продажу від 17.05.2016 року укладений з порушенням вимог діючого законодавства є безпідставними, оскільки під час укладення оспорюваного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору точно в договорі визначили свої наміри.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні спірного правочину воля сторін правочину відповідала зовнішньому її прояву та сторони передбачали реальне настання правових наслідків.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ», ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18 жовтня 2021 року.

Суддя Іванна КОВАЛЮК