Провадження №: 2/755/6272/21
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"17" вересня 2021 р. Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Хромова О.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, подана з порушенням правил про підсудність та положень Закону України «Про міжнародне приватне право».

Позивачу встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали, шляхом подання суду належним чином оформленої позовної заяви з урахуванням статей 175, 177 ЦПК України та Закону України «Про міжнародне приватне право».

В ухвалі позивачу роз`яснено, що звертаючись до Дніпровського районного суду міста Києва з даним позовом, позивачу слід надати суду належні докази на підтвердження того, що вони з відповідачем проживали в межах Дніпровського району міста Києва. В іншому випадку позивачу слід долучити до позову угоду про визначення сторонами підсудності даного позову судам України для подальшого визначення підсудності даного позову та оформити позовну заяву відповідно до Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги у цивільних справах, щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27 червня 2008 року № 1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264.

Крім того, позовна заява не відповідала вимогам пункту 2 частини третьої статті 175 ЦПК України, оскільки у позові не зазначено місце проживання чи перебування позивача (зареєстроване та фактичне), поштовий індекс, при цьому, ОСОБА_1 зазначає адресу для листування:

АДРЕСА_1 , за якою вона проживає коли перебуває на території України, оскільки більшість часу проживає за її межами, у Франзуцькій Республіці.

26 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про усунення недоліків та позовну заяву в новій редакції, в якій вказала адресу її реєстрації: АДРЕСА_2 .

Крім цього, ОСОБА_1 вказала у заяві, що останнє відоме місце проживання відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_3 . Будь-яких доказів їхнього з відповідачем спільного проживання на території Дніпровського району міста Києва надати не може, оскільки квартира орендувалася відповідачем.

З аналізу наведених вище доказів, суд приходить до таких висновків.

У позовній заяві позивач зазначає, що останнім відомим місцем їхнього з відповідачем спільного проживання є : АДРЕСА_2 . Крім того, позивач вказує таку ж адресу, як адресу свого місця реєстрації, при цьому зазначає, що не може надати суду жодних доказів їхнього з відповідачем спільного проживання у Дніпровському районі міста Києва, оскільки квартира була орендована відповідачем.

Отже у позовній заяві позивач наводить доводи, які суперечать один одному, та не дають суду можливості встановити обставини, які б дозволяли перевірити територіальну підсудність даного позову.

Таким чином, суду не надано жодних доказів, які б свідчили про спільного проживання сторін в межах Дніпровського району міста Києва, що позбавляє суд можливості визначити підсудність даного позову Дніпровському районному суду міста Києва.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не усунуто недоліки позову, вказані в ухвалі суду від 04 серпня 2021 року.

Дані недоліки з наведених вище підстав є суттєвими і такими, що перешкоджають відкриттю провадження у справі до їх усунення.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Із цього приводу прецедентними є рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивач не усунув вказані в ухвалі недоліки, що є підставою для повернення позовної заяви позивачу, в порядку визначеному частиною третьою статті 185 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 175, 177, 185 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - вважати такою, що не подана, та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позову не перешкоджає повторному зверненню до суду, з урахуванням викладеного в даній ухвалі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені статтею 354 ЦПК України.

Суддя О.О. Хромова