Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Антоненко Н. О., Тітова М. Ю.
08 вересня 2021 року
справа № 383/808/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю. за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Дуковського О. Л. прийняв постанову, якою касаційну скаргу задовольнив, ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації сплаченого при поданні до суду судового збору в сумі 768,40 грн та компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн скасував, поклавши вказані судові витрати на позивачку ОСОБА_2 .
Не можемо погодитися з указаним висновком з таких мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат мотивована тим, що позивачка відмовилася від позову і суд апеляційної інстанції прийняв таку відмову після того, як у період здійснення провадження в справі відповідач знявся з реєстрації місця проживання у житловому будинку позивачки та повністю усунув існуючі для неї перешкоди у розпорядженні своїм майном, які пов`язанні з його реєстрацією у цьому житлі, що згідно з положеннями частини третьої статті 142 ЦПК України є підставою для стягнення судових витрат із відповідача на користь позивача.

Скасовуючи оскаржувану ухвалу в указаній частині та покладаючи судові витрати в справі на позивачку, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходив із того, що:

- позивач пред`явила позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком по АДРЕСА_1 ;

- відповідач самостійно вчинив дії щодо зняття з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 у березні 2021 року;

- позивач відмовилася від позову, оскільки відповідач знявся з реєстрації місця проживання у житловому будинку позивачки і повністю усунув існуючі для неї перешкоди у розпорядженні своїм майном, а суд апеляційної інстанції закрив провадження в справі;

- у разі заявлення у справі вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, відповідач може лише визнати цю вимогу повністю або частково, але задовольнити таку вимогу відповідач не може;

- вчинення дій відповідачем щодо зняття з реєстрації місця проживання до винесення рішення суду першої інстанції не є задоволенням вимог позивача.

За таких обставин колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для покладення обов`язку на сторону відповідача по відшкодуванню усіх витрат, понесених позивачем у справі, відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Таким чином, згідно з частиною третьою статті 142 ЦПК України позивач має право на присудження з відповідача на свою користь судових витрат (судового збору та витрат на професійну правничу допомогу) за сукупності таких обставин: 1) після звернення позивача з позовом відповідач самостійно задовольнив пред`явлені до нього позовні вимоги, 2) позивач не підтримує свої позовні вимоги у зв`язку з їх задоволенням відповідачем, 3) суд закрив провадження у справі.

Крім того, відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При розгляді касаційної скаргиОСОБА_1 колегія суддів врахувала висновок щодо застосування положень частини третьої статті 142 ЦПК України, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року в справі № 688/3546/19 (провадження № 61-5975св20), в якій вказано, що «частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Подаючи у січні 2020 року до суду заяву про відмову від позову, ТОВ «Лотівка Еліт» посилалось на те, що 02 січня 2020 року між відповідачами укладено додаткові угоди про розірвання оспорюваних договорів оренди землі, які є предметом пред`явленого позову, а тому на підставі частини третьої статті 142 ЦПК України, частин першої, третьої статті 206 ЦПК України, пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України просило суд закрити провадження у справі та стягнути на свою користь з ТОВ «Єлисейські поля» і ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 684,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 9 031,50 грн. Разом з тим, розірвання договорів оренди земельної ділянки шляхом укладання між сторонами додаткових угод за своєю суттю є цивільно-правовими угодами, а не процесуальною дією, яка передбачає задоволення позовних вимог відповідачами після пред`явлення позову у розумінні положень цивільного процесуального законодавства України. Розірвання договору не є тотожним за змістом та наслідками з тими, що настають унаслідок визнання договору недійсним, а тому у разі заявлення у справі вимог щодо визнання недійсності правочину будь-хто із відповідачів може лише визнати ці вимоги повністю або частково, але задовольнити такі вимоги відповідачі не можуть. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в частині стягнення судового збору та повернення на користь позивача з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого ним при поданні позовної заяви, що становить 3 842,00 грн. Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що досягнення відповідачами згоди про розірвання договору, після пред`явлення позову про визнання цього договору недійсним, не є добровільним задоволенням вимог позивача відповідачами, а тому відсутні підстави для покладення обов`язку на сторону відповідача по відшкодуванню усіх витрат, понесених позивачем у справі відповідно до положень частини третьої статті 142 ЦПК України».

Тобто, предметом спору в справі № 688/3546/19 (провадження № 61-5975св20) було визнання договору недійсним, який після відкриття провадження у справі сторони розірвали. За таких обставин апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, зробив висновок про те, що розірвання правочину після пред`явлення позову про визнання такого правочину недійсним не може вважатися добровільним задоволенням позовних вимог з боку відповідача.

Такий висновок судів в справі № 688/3546/19 (провадження № 61-5975св20) обумовлений, по-перше, тим, що розірвання договору та визнання його недійсним породжує різні правові наслідки для сторін такого договору. По-друге, визнання правочину недійсним відноситься до виключної компетенції суду шляхом ухвалення відповідного судового рішення, а тому задоволення такої вимоги відповідачем є апріорі неможливим.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 пред`явила позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком по АДРЕСА_1 .

Обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав відповідає пункту 3 частини другої статті 16 ЦК України (припинення дії, яка порушує право). Тобто, матеріально-правовий зміст пред`явлених позивачкою вимог зводиться до припинення перешкод, які чиняться позивачці в користуванні належним їй майном відповідачем, який, у свою чергу, вправі в добровільному порядку створювані ним перешкоди усунути.

При цьому єдиною перешкодою, яка заважає їй користуватися житловим будинком, позивачка в позовній заяві визначила факт реєстрації місця проживання відповідача в спірному житлі.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, метою звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом за судовим рішенням про позбавлення ОСОБА_1 права користування належним їй житловим будинком є зняття відповідача з реєстрації за відповідною адресою.

З урахуванням того, що після відкриття провадження в справі відповідач добровільно знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , тобто усунув єдину перешкоду в користуванні позивачкою належним їй майном, наявні підстави для висновку, що ОСОБА_2 задовольнив пред`явлені до нього позовні вимоги, що в силу положень частини третьої статті 142 ЦПК України є підставою для стягнення з нього понесених позивачкою судових витрат.

Уважаємо також невірними висновки колегії суддів про те, що заявлену вимогу про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, відповідач може лише визнати повністю або частково, але не може задовольнити таку вимогу.

У даній справі в разі визнання позову відповідачем та за наявності для того законних підстав було б ухвалено судове рішення про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» стало б підставою для зняття його з реєстрації в спірному житловому приміщенні. Оскільки відповідач добровільно знявся з реєстрації в спірному житловому приміщенні, вважаємо, що він фактично задовольнив вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житловим будинком до ухвалення рішення по справі.

Крім того, скасування ухвали Кропивницького апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині стягнення з відповідача на користь відповідача судових витрат з викладених мотивів надає право відповідачу порушувати питання про стягнення з позивача понесених ним судових витрат.

За таких обставин уважаємо, що, по-перше, врахований колегією суддів висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року в справі № 688/3546/19 (провадження № 61-5975св20), є нерелевантним до правовідносин, які склалися в справі, що переглядається, по-друге, відповідач задовольнив вимогу позивача, що є підставою для стягнення з нього судових витрат, а тому Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду слід було прийняти постанову про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваної ухвали - без змін.

Судді Н. О. Антоненко

М. Ю. Тітов