Справа №403/122/21 провадження № 2/403/100/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року смт.Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю.,

при секретарі судового засідання Дорошенко В.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за життя матері позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , деякий час спільно проживав та був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .. Із січня 2019 року відповідач не проживає у вказаному будинку та не приймає участі в його утриманні. На даний час позивач є власником зазначеного вище житлового будинку та має намір здійснити його продаж, однак відповідач в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації місця проживання. За вказаних обставин, враховуючи, що згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а відповідач по справі більше двох років не проживає у належному позивачу будинку та будь-яких домовленостей між сторонами щодо користування ним немає, наявні підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим будинком як жилим приміщенням.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 підтримала позов та прохала суд його задоволити з підстав, викладених в позовній заяві. У вступному слові пояснила, що рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2020 року за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 було визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку її мати близько 22-ти років спільно проживала разом з відповідачем по справі ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, підтримуючи з ним сімейні відносини, однак із 10 січня 2019 року відповідач за місцем реєстрації не проживає. З урахуванням того, що на даний час вона є власником житлового будинку, а відповідач по справі не є членом її сім'ї, він втратив право користування цим будинком.

В судове засідання по розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 не з'явився. Про місце, день і час розгляду справи повідомлявся у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, тому вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а.с.85, 88). Про причини неявки суд не повідомив. Представника для участі у судовому засіданні не направив. Відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач по справі у встановлений судом строк на подав. Заяв та клопотань, в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду від відповідача по справі на дату проведення судового засідання також не надходило. З огляду на неявку в судове засідання відповідача, як учасника справи, суд, відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті в даному судовому засіданні без його участі.

На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, та процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 31.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 на підставі ч.11 ст.187 ЦПК України залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків (а.с.46-47).

Ухвалою суду від 29.06.2021 року згідно положень ч.ч.2, 3 ст.91, ст.92 ЦПК України задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про виклик свідків, закрито підготовче провадження та призначено судове засідання по розгляду справи по суті (а.с.66-67).

Заслухавши пояснення позивача, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2020 року, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 12.01.2021 року, за позивачем ОСОБА_1 визнано в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок (літера «А») загальною площею 75,9 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м., прибудову (літ.«а»), сарай (літ.«Б»), прибудову (літ.«б»), сарай (літ.«В»), погріб (літ.«Г»), огорожу «№1-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9, 10-16).

18.02.2021 року на підставі зазначеного вище рішення суду від 09.12.2020 року державним реєстратором Устинівської селищної ради Кіровоградської області проведена державна реєстрація права власності позивача ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна: житловий будинок з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 40685118), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №245550051, сформованим 23.02.2021 року (а.с.55).

Згідно довідки №159 від 01.04.2021 року, виданої виконавчим комітетом Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, відповідач по справі ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживає з 10.01.2019 року (а.с.28).

Як вбачається з інформації, наданої Устинівською селищною радою Кіровоградської області за вих.№02-24/410/1 від 16.04.2021 року, відповідач ОСОБА_2 (згідно відмітки в погосподарській книзі №2 - с.150) вибув 10.01.2019 року з помешкання по АДРЕСА_1 та станом на 15.04.2021 року на території с.Олександрівка не проживає (а.с.33).

Згідно витягу із погосподарської книги №2 (номер об'єкта погосподарського обліку 0083-1), членами домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з реєстрацією місця проживання зазначені: голова - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який згідно відомостей про тимчасову відсутність, вибув із вказаного домогосподарства 10.01.2019 року. Одночасно у відомостях про ОСОБА_2 міститься запис про родинні стосунки до голови домогосподарства - смівмешканець (а.с.25-27).

Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які дали суду показання про відомі їм обставини справи.

Так, свідок ОСОБА_4 дала суду показання про те, що постійно проживає в буд. АДРЕСА_1 із січня 2019 року разом зі своїми дітьми. До цього часу у даному будинку проживала мати позивача по справі - ОСОБА_3 .. Відповідач по справі ОСОБА_2 проживав разом із матір'ю позивача однією сім'єю, однак коли вона почала хворіти, залишив будинок. З моменту її переїзду до вказаного будинку відповідач жодного разу не приходив до будинку та ніяких претензій до неї не пред'являв. Приблизно з літа 2021 року ОСОБА_2 проживає в с.Олександрівка з іншою жінкою - ОСОБА_7 (а.с.95).

Свідок ОСОБА_5 дала суду показання про те, що проживає по АДРЕСА_2 і знає сторін по справі як односельців. Відповідач по справі ОСОБА_2 проживав разом з матір'ю позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 по сусідству в буд. АДРЕСА_1 . Коли ОСОБА_3 захворіла, позивач ОСОБА_1 приїхала її доглядати, а ОСОБА_2 , зловживаючи спиртними напоями, намагався вигнати її з будинку. Приблизно із січня 2019 року він перестав проживати у вказаному будинку, оскільки забравши свої речі переїхав проживати спочатку до однієї, а потім до другої дочки, які також мешкають с.Олександрівка. Через деякий час ОСОБА_2 забрала до себе третя дочка, яка проживає в Снігурівському районі Миколаївської області, однак в неї він довго не перебував, повернувшись назад в с.Олександрівка. На даний час близько двох місяців він проживає з іншою жінкою. Із січня 2019 року вона ніколи не бачила ОСОБА_2 в домоволодінні по АДРЕСА_1 , в якому із цієї дати постійно проживає ОСОБА_4 разом з дітьми (а.с.95-96).

Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем, як учасником справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів є припинення правовідношення.

На підставі викладеного, з урахуванням відсутності поданої відповідачем ОСОБА_2 до органу реєстрації в порядку ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» заяви про зняття його з реєстрації за адресою місцезнаходження житлового будинку, належного на праві приватної власності позивачу, суд приходить до висновку про те, що звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача на реалізацію своїх прав власника підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

За змістом ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма закріплена також і в ч.1 ст.405 ЦК України.

Положеннями ч.4 ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (зокрема, другий з подружжя, діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом ч.2 ст.405 ЖК Української РСР підставою втрати членом сім'ї власника житла права на користування цим житлом є його відсутність без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, порівняльний аналіз ст.ст.391, 405 ЦК України та ст.ст.ст.64, 150, 156 ЖК Української РСР дозволяє дійти висновку про те, що положення ст.391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на належне йому житло (будинок, квартиру, інше жиле приміщення) від будь-яких осіб, у тому числі і осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст.405 ЦК України та ст.150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі і у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №688/63/15-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин сторін.

Судом встановлено, що підставою користування відповідачем ОСОБА_2 житловим будинком АДРЕСА_1 , було його спільне проживання однією сім'єю з матір'ю позивача по справі ОСОБА_3 ..

Разом з тим, із січня 2019 року, в тому числі як на дату набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на вказаний будинок 18.02.2021 року, так і на дату її звернення до суду з даним позовом 09.04.2021 року, відповідач ОСОБА_2 у даному будинку не проживав, та в силу приписів ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, ст.64 ЖК Української РСР не був членом сім'ї позивача ОСОБА_1 , а тому положення ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР та ст.405 ЦК України щодо підстав втрати ним права користування жилим приміщенням за адресою реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 у зв'язку з його відсутністю понад встановлені законом строки, до спірних правовідносин сторін застосуванню не підлягають, внаслідок чого спір підлягає вирішенню судом, виходячи з положень ст.391 ЦК України.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , під час судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 спростована не була.

Відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс18 та постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №320/13248/14-ц, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Отже, після смерті матері позивача - ОСОБА_3 , якій за життя належало речове право на житловий будинок АДРЕСА_1 , та набуття позивачем права власності на вказане майно у передбаченому законом порядку, відповідач ОСОБА_2 втратив право користування цим жилим приміщенням, яке було похідним від прав спадкодавця ОСОБА_3 , членом сім'ї якої він був.

Належних та допустимих доказів на підтвердження належності до членів сім'ї позивача ОСОБА_1 , зокрема, спільного проживання, пов'язаності з нею спільним побутом та взаємними правами й обов'язками, відповідачем ОСОБА_2 під час судового розгляду надано не було.

Наявності між сторонами по справі будь-яких домовленостей (угод) щодо користування відповідачем ОСОБА_2 належним позивачу ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 , а також періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідача для проживання до вказаного будинку, судом, виходячи з положень ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), встановлено не було.

Доказів вчинення позивачем дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідача житла за адресою реєстрації його місця проживання суду надано не було.

З позовом про усунення перешкод в користуванні житловим будинком відповідач до суду також не звертався.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що відповідач із січня 2019 року не проживає у належному позивачу житловому будинку, що свідчить про втрату ним інтересу до даного місця проживання, як житла, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача достатніх триваючих зв`язків із місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

За встановлених під час судового розгляду справи обставин фактичного непроживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі за власною волею із січня 2019 року та припинення його права користування цим житлом у зв`язку з набуттям позивачем ОСОБА_1 , членом сім`ї якої він не являється, на законних підставах права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 , як власник майна, в силу ст.391 ЦК України має право на усунення перешкод в користуванні та розпорядженні належним їй житлом шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_1 , внаслідок чого позов підлягає до задоволення.

При цьому, з урахуванням встановлених судом обставин справи, задоволення позову ОСОБА_1 не порушує житлові права відповідача та не становить неспіврозмірного втручання у гарантоване ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до його житла.

Щодо стягнення з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат у вигляді сплаченого нею судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті 20.09.2021 року позивачем ОСОБА_1 зазначено про відсутність у неї наміру стягувати з відповідача ОСОБА_2 судові витрати у виді сплаченого нею судового збору.

З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого нею судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. (а.с.1).

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 280, 282, 284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 у виді сплаченого нею судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп., відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , місце проживання, зазначене в позовній заяві: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків в позовній заяві не зазначений.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Устинівський районний суд Кіровоградської області.

Повне рішення суду складено 21 вересня 2021 року.

Суддя С.Ю.Атаманова