РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №348/982/19

07 вересня 2021 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Боєчко О.Р.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог:

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такимим, що втратили право користування житло.

Позовні вимоги мотивують тим, що позивачці ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 3/4 частини житлового будинкуз господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , згідно договору дарування частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 14.11.2018. Також їй належить 3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, згідно договору дарування частки земельної ділянки від 14.11.2018, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 145340874 від 14.11.2018.

Позивачу ОСОБА_5 належить на праві приватної власності 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У вказаному будинку, крім позивачів як власників, також зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,як колишні власники.

Відповідачі, як попередні власники 3/4 частини будинку зареєстровані, однак у вказаному будинку не проживають з листопада 2018 року по даний час. Вони добровільно не знялися з реєстрації після оформлення договорів дарування. Також відповідачі не оплачують плату за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку. В будинку відсутні їхні особисті речі та засоби першої необхідності.

Крім того позивачі, як власники будинку не можуть в повній мірі здійснювати своє право власності, а саме не можуть оформити субсидії на комунальні послуги, а також розпоряджатися належним майном, так як в будинку залишилися зареєстрованими відповідачі.

Короткий зміст відзиву на позовну заяву.

03.04.2020 від представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Зеленої Р.В. поступив відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 вимоги позовної заяви не визнає, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначає, що 14.11.2018 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (дарувальники) укладено з ОСОБА_4 (обдарована) Договір дарування 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами від 14.11.2018, що посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області та зареєстрований в реєстрі за № 1565.

В п. 7 Договору дарування вказано, що майно не містить недоліків, не визнано аварійним або таким, що підлягає зносу, прихованих недоліків чи інших дефектів не має, інших особливих властивостей, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна обдарованої або інших осіб, самовільних переобладнань у майна немає.

В п. 8 Договору дарування закріплено, що обдарована стверджує, що відчужуване майно оглянуте нею. Недоліки або дефекти, що перешкоджали б використанню його за цільовим призначенням, на момент огляду виявлені не були. Претензій до ОСОБА_7 щодо якісних характеристик відчужуваного майна Обдаровувана не має та приймає його в технічному стані, придатному для використання його за цільовим призначенням.

Пунктом 9 Договору дарування закріплено, що Дарувальники стверджують, що в даному будинку не зареєстровані та не проживають малолітні, що підтверджено довідкою КП «Надвірнянський житловик» № 2735 від 14.11.2018.

Аналіз перелічених умов договору дарування у свої сукупності свідчить про те, що ОСОБА_4 на момент укладення вказаного договору була обізнана із тим фактом, що місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровані у житловому будинку. Доказів необізнаності позивачів із цим фактом до позовної заяви не додано.

Вважає, що погоджені умови договору дарування свідчать про домовленість між сторонами договору про те, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у будинку та воно буде там зареєстровано у й подальшому. В Договорі дарування відсутнє й зобов`язання відповідачів знятися з реєстрації.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не володіє жодним нерухомим майном, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з урахуванням чого не має можливості зареєструвати своє місце проживання в іншому місці.

Крім того в позовній заяві зазначено адресу ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що у ОСОБА_4 подарована частка будинку є не єдиним житлом.

Вважає, що сам факт переходу права власності до ОСОБА_4 від ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування житлом, а в даному випадку взагалі відсутнє порушення права ОСОБА_4 з боку ОСОБА_2 .

Також зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів вбачається, що об`єктом права власності ОСОБА_4 є 3/4 частки спірного житлового будинку, а 1/4 частки належить ОСОБА_5 . В свою чергу в позовній заяві заявлено вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування усім будинком.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, а отже на це нерухоме майно розповсюджується режим спільної часткової власності.

З урахуванням того, що 3/4 частки будинку прийнято в дар позивачем ОСОБА_4 від відповідачів з обтяженням у вигляді їх зареєстрованого місця проживання, а позов подано від співвласників, право власності у яких виникло з різних правових підстав, позов не підлягає задоволенню.

Також в позовній заяві вказано, що підставою звернення до суду із позовом є той факт, що позивачі як власники будинку не можуть в повній мірі здійснювати своє право власності як, наприклад, оформлення субсидії, а також розпоряджатися майном.

В свою чергу вказані підстави позову не доведені з боку позивачів належними та допустимими доказами. Так, на підтвердження неможливості отримати субсидію на користування комунальними послугами, позивачами не надано рішення про відмову відповідного органу державної влади в наданні субсидії. Також позивачами не надано доказів того, що в них є реальний намір розпорядитися своїм майном, наприклад продати будинок, хоча й наявність зареєстрованого місця проживання в такому будинку не є такою обставиною, яка перешкоджає його відчуженню.

Отже позивачами не доведено реального порушення їх прав з боку відповідача ОСОБА_4 в вигляді перешкоджання у здійсненні ними права користування та розпорядженні майном.

Короткий зміст відповіді на відзив на позовну заяву.

21.09.2020 від представника позивача ОСОБА_4 -адвоката Левкуна Д.Д. поступила відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що позивач ОСОБА_4 заперечує обставини, викладені у відповіді на відзив.

Право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_4 набула на підставі договорів дарування 3/4 частки житлового будинку з господарськими рвлями та спорудами та 3/4 частини земельної ділянки.

Дані договори укладені між позивачем ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_6 14.11.2018.

ОСОБА_4 було куплено вказане майно у відповідачів та сплачено їм обумовлену суму покупки, однак вони документально оформили дану домовленість договором дарування.

При укладенні вказаних договорів ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_6 усно домовилися про те, що відповідачі у найкоротший термін знімуться з реєстрації у спірному житлі. Однак вони не бажають це зробити з невідомих причин по даний час.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не проживали у спірному житлі іще до укладення договору дарування, що стверджується договором громадянського-правового характеру № 20/50-тс від 28.09.2018, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , а саме проживали у АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Відповідачі проживають там же і по даний час, що не заперечується відповідачем ОСОБА_2 у заяві про перегляд заочного рішення та стверджується також рахунками на оплату комунальних послуг, листами із кореспонденцією.

Факт непроживання відповідачів у спірному житлі також стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання № 3513 від 30.11.2018 та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання № 128 від 22.01.2019.

Таким чином відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 як попередні власники 3/4 частини будинку добровільно не знялися з реєстрації після оформлення договорів дарування, на даний час тут не проживають, також в будинку відсутні їхні особисті речі та засоби першої необхідності.

Відповідачі не оплачують плату за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймають участі у спільному побуті.

Крім того позивачі, як власники будинку не можуть в повній мірі здійснювати своє право власності (зокрема не можуть оформити субсидії на комунальні послуги і т.п.), а також розпоряджатися належним їм майном, так як в будинку залишилися зареєстрованими відповідачі.

Крім того позивач ОСОБА_4 на даний час бажає продати свою 3/4 частину вказаного житлового будинку, що стверджується витягами з сайтів ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 Однак у неї з цим виникають труднощі, оскільки покупці не бажають купити часку вказаного житла, тому що там прописані попередні власники - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не є членами сім`ї позивачів, за місцем реєстрації не проживають більше півтора року, а відомостей про поважні причини їхньої відсутності не надано, тому вважає, що немає обгрунтованих підстав для продовження строку збереження жилого приміщення за відповідачами на більш тривалий строк, і тому у відповідачів не має законних підстав для користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позицій сторін:

Представник позивача ОСОБА_4 -адвокат Левкун Д.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просив суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак від нього поступила заява, в якій просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Зелена Р.В. в судовому засідання позовні вимоги позивачів не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2020 заочне рішення Надвірнянського районного суду від 01.11.2019 у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26.02.2020 визначено підготовчі засідання по даній справі проводити в режимі відеоконференції.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2020 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.11.2020 визначено судові засідання по даній справі проводити в режимі відеоконференції.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 на підставі договору дарування частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 14.11.2018 та договору дарування частки земельної ділянки від 14.11.2018 є власником 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та 3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується копіями договору дарування частки житловго будинку та договору дарування частки земельної ділянки від 14.11.2018, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 145339307 від 14.11.2018, та індексний номер 145340874 від 14.11.2018 (Т. 1, а.с. 10-14).

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 1, а.с. 15-16).

Згідно довідки КП Надвірнянський Житловик» від 08.05.2019 за № 1140 в належному позивачам житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишній власник) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишній власник), ОСОБА_9 , 2011 р.н. (син ОСОБА_4 ), ОСОБА_10 , 2013 р.н. (дочка ОСОБА_4 ), ОСОБА_11 , 2015 р.н. (дочка ОСОБА_4 ), та ОСОБА_12 , 2018 р.н. (син ОСОБА_4 ) (Т. 1, а.с. 17).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 3513 від 30.11.2018 та акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 128 від 22.01.2019 відповідачі, як попередні власники 3/4 частини будинку зареєстровані, однак тут не проживають з листопада 2018 року (з часу укладення договорів дарування) і по даний час (Т. 1, а.с. 18-19).

Позивач ОСОБА_4 на даний час бажає продати свою 3/4 частину вказаного житлового будинку, що стверджується витягами з сайтів ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т. 1, а.с. 232, 233).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не проживали у спірному житлі іще до укладення договору дарування, що стверджується договором громадянського-правового характеру № 20/50-тс від 28.09.2018, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , а саме проживали у АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Відповідачі проживають там же і по даний час, що не заперечується відповідачем ОСОБА_2 у заяві про перегляд заочного рішення та стверджується також рахунками на оплату комунальних послуг, листами із кореспонденцією (Т 1, а.с. 107-111).

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права:.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд.

За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що відповідачі за зареєстрованим місцем свого проживання не проживають протягом тривалого часу без поважних причин, особисті речі там не зберігають, інтерес до вказаного житла не проявляють, між сторонами відстутня домовленість щодо збереження за відповідачами права користування житлом у разі їх відсутності, а також збереження їх реєстрації, крім того позивачі, як власники будинку не можуть в повній мірі здійснювати своє право власності (зокрема не можуть оформити субсидії на комунальні послуги і т.п.), а також розпоряджатися належним їм майном, так як в будинку залишилися зареєстрованими відповідачі.

Вказані факти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Таким чином, оскільки позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками зазначеного домоволодіння і на даний час не бажають, щоб відповідачі були зареєстрованими в ньому, то вони відповідно до вимог чинного законодавства, вправі вимагати через суд усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі як на час укладення договору дарування, так із часу укладення договору дарування (з 14.11.2018) не проживають у спірному житлі, не користуються житлом, згідно договору дарування не обумовили свою реєстрацію у спірному житлі, постійно проживають за адресою АДРЕСА_3 та 5/ АДРЕСА_5 , що підтверджується договором громадянського-правового характеру № 20/50-тс від 28.09.2018, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , де і проживають по даний час. Отже у відповідачів відсутні тривалі зв`язки з конкретним місцем.

Заперечення відповідачів проти позову з посиланням на те, що визнання їх таким, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками, є безпідставними.

Таким чином достатніх підстав для того, щоб вважати відповідне спірне житло належним відповідачам в розумінні статті 8 Конвенці судом не встановлено.

Оскільки у справі, що розглядається, позивачі є власниками житлового будинку, а реєстрація відповідачів створює перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є власністю позивачів, чим порушує їх права як власників, відповідачам спірне житло не належить в розумінні статті 8 Конвенці, тому право позивачів на це майно може бути захищено, шляхом визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням та таке задоволення вимог позивачів не призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та не порушить прав відповідачів.

Висновки суду.

Встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідачів особами, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 395, 401, 402, 404, 405, 406 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 19, 76, 81, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволити.

Усунути ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

складено 17.09.2021