Справа № 352/1155/20
Провадження № 22-ц/4808/1215/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Думич О.І.

представника відповідача адвоката Устінського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тисминецької міської ради про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2021 року, ухвалине в складі судді Хоминець М. М. у м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернуся в суд з позовом до Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про стягнення коштів.

Заява мотивована тим, що 2013 році померла його мати ОСОБА_2 , яка була власником двох земельних ділянок, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в урочищі «Задні плоскі» Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, а саме: площею 0,28 га з кадастровим номером :01:006:0235 та площею 0,11 га з кадастровим номером :01:006:0236, що посвідчувалось відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку від 06.02.2009 року. Спадкоємцем за заповітом є її син, позивач ОСОБА_1 . 20.09.2016 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Секретою І.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У 2019 році йому став відомий факт використання цих земельних ділянок невідомими особами. Виявилось, що масив земельних ділянок в урочищі «Задні плоскі» орендує ТОВ «Штерн Агро». При цьому ні позивач, ні його покійна мати не укладали договорів оренди земельних ділянок ні з ТОВ «Штерн Агро», ні з іншими орендарями. Тому він у березні 2020 року звернувся з відповідними запитами до вказаного товариства та Старокривотульської сільської ради. З інформації ТОВ «Штерн Агро» йому стало відомо, що, починаючи з 2013 р., Старокривотульська сільська рада надавала в оренду товариству на підставі договорів оренди земельні ділянки, які не витребувані власниками, починаючи з 2016 р. укладала з товариством договори на управління спадщиною на земельні ділянки померлих власників у зв`язку з відсутністю спадкоємців, серед яких вказані дві земельні ділянки померлої матері позивача. З повідомлення ТОВ «Штерн Агро» встановлено, що товариство перерахувало відповідачу за використання двох земельних ділянок площею 0,39 га за період з 2013 р. до 2020 р. 3047,04 грн. Просить стягнути зазначені кошти з відповідача, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України. Вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки його позбавлено права на отримання орендної плати у повному обсязі, тобто у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розмір упущеної вигоди становить 4084,28 грн. Вказує, що йому також заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо його покійної матері та щодо нього з вини сільської ради, яка протиправно використовувала належні їм земельні ділянки. На його законну вимогу про виплату грошових коштів, які незаконно отримала сільська рада, сільський голова погрожував зверненням у правоохоронні органи, тому просить стягнути також 50 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Тисменицького районного суду від 10 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, , на користь ОСОБА_1 1083 (одну тисячу вісімдесят три) грн. 96 коп. коштів, отриманих Старокривотульською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області як орендної плати та плати за договорами на управління спадщиною, 140 (сто сорок) грн. 28 коп. інфляційних втрат, 70 (сімдесят) грн. 05 коп. трьох відсотків річних, 3000 (три тисячі) грн на відшкодування моральної шкоди та 464 (чотириста шістдесят чотири) грн 37 коп. судових витрат, а всього 4758 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят вісім) грн. 66 коп.

У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить ухвалити у цій частині нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. Зокрема вказує, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності і на те, що за період 2020 року відсутні докази сплати ТОВ «Штерн Агро» винагороди за договором управління спадщиною. Однак з таким висновком суду не погоджується адже вважає, що судом взагалі не надано оцінку аргументам щодо поважності причини пропуску строку позовної давності, також на думку позивача неправильно надано оцінку факту відсутності доказів оплати за договором. Сільською радою не вчинялися дії для встановлення наявності спадкоємців ОСОБА_2 , в такому разі моментом коли з`явився спадкоємець є день пред`явлення вимоги до сільської ради, тобто 28 травня 2020 року день коли спадкоємець дізнався про наявність договорів. Щодо доказів оплати за 2020 рік, відповідно до копії на адвокатський запит відповідно до якого докази оплати не були надані у зв`язку з перебуванням у відпустці відповідного працівника. Вважає, що в частині моральної шкоди позовні вимог підлягають задоволенню в повному обсязі. Вважає, що до судових вират суд першої інстанції протиправно прирівняв пропорційність задоволення вимог до стягнення правової допомоги, застосувавши математичну пропорцію без виконання вимог законодавства.

У листопаді 2021 року секретар міської ради Микієвич Уляна подала відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує доводи апеляційної скарги зокрема вказує, що позивач з 2013 року не цікавився своєю землею, не обробляв її, йому було не важливо в якому вона стані та хто на ній господарює, хоча проживає у тому же селі де знаходяться спірні земельні ділянки, тому проявивши зацікавленість тільки в 2020 році є абсурдним твердження про те, що він зазнав моральних страждань. Щодо нібито приховування сільською радою інформації, це є вигадками позивача, атже коли він в 2020 році звернувся до сільської ради, йому було надано всі документи. Звертає увагу суду на те, що твердження позивача що його ділянка використовувалася ТОВ «Штерн Агро» то вимога про стягнення орендної плати повинна заявлятись безпосередньо до землекористувача. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник Тисменицької сільської ради доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до Тисменицької міської ради про стягнення коштів суд першої інтанції виходив з того, що Старокривотульська сільська рада незаконно передала в оренду дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га, які були виділені в натурі та згідно державних актів, які належали ОСОБА_2 , а також незаконність дій Старокривотульської сільської ради як установника управління спадщиною, яка не мала повноважень на передачу земельних ділянок загальною площею 0,39 га, що їх після смерті матері успадкував позивач. Однак, задовольняючи частково суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності та щодо виплати за 2020 рік відсутні докази, що ТОВ «Штерн Агро» сплачували винагороду за договором оренди.

Ухвалене судом першої інстанції рішення по суті відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що мати позивача ОСОБА_2 була власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в урочищі «Задні плоскі» Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, а саме: земельної ділянки площею 0,28 га з кадастровим номером :01:006:0235 та земельної ділянки площею 0,11 га з кадастровим номером :01:006:0236. Право власності ОСОБА_2 посвідчувалось відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку від 06.02.2009 р. (а.с.7-8).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 позивач як спадкоємець за заповітом, посвідченим 10.11.2012 р. приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу І вано-Франківської області Секретою І.І., прийняв спадщину у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

20.09.2016 р. позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на успадковані дві земельні ділянки (а.с. 9, 11).

Право власності позивача на вказані земельні ділянки 20.09.2016 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідними інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2016 р. (а.с. 10, 12).

Старокривотульська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області, діючи як орендодавець, уклала з орендарем ТОВ «Штерн Агро» договори оренди землі від 01.06.2013 р., 02.06.2014 р. та 01.01.2015 р., відповідно до яких передала в оренду вказаному товариству земельну ділянку - ріллю загальною площею відповідно 82,8490 га, 84,1990 га, що складається з невитребуваних земельних часток (паїв), до складу якої ввійшли належні на праві власності ОСОБА_2 дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га (а.с.15-26).

Починаючи з 2016 р., Старокривотульська сільська рада уклала з ТОВ «Штерн Агро» договори на управління спадщиною від 04.02.2016 р., 04.01.2017 р, 04.01.2018 р., 04.01.2019 р. та 03.01.2020 р., відповідно до яких передала в управління товариству земельну ділянку - ріллю загальною площею відповідно 19,38 га, 17,86 га, 16,71 га, 16,88 га та 16,32 га, яка розташована в урочищі «Задні плоски» в с. Красилівка та є майном померлих власників земельних часток (паїв), до складу якої ввійшли належні на праві власності ОСОБА_2 дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га, які успадкував позивач (а.с.28-50).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частинами першою, другою статті 1285 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору на управління спадщиною, якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що метою укладення договору на управління спадщиною є забезпечення збереження спадкового майна до прийняття спадщини спадкоємцями або до визнання спадщини відумерлою за рішенням суду. Договір на управління спадщиною може бути укладений за наявності таких умов: 1) смерть спадкодавця та пред`явлення свідоцтва про смерть; 2) подання до нотаріуса (посадової особи органу місцевого самоврядування) зацікавленою особою заяви про необхідність вжиття заходів щодо управління спадщиною; 3) відсутність спадкоємців або виконавця заповіту; 4) неможливість здійснення інших заходів щодо збереження спадкового майна, окрім укладання договору на управління спадщиною. Заяву нотаріусу можуть подати органи місцевого самоврядування, органи опіки та піклування, кредитори, особи, що перебували із спадкодавцем у трудових правовідносинах, представник органів державної податкової інспекції, відказоодержувач та інші.

За змістом статей 1268, 1269 ЦК України законодавством визначено два варіанти прийняття спадщини: подання заяви про прийняття спадщини або фактичне прийняття спадщини внаслідок постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Це означає, що перед укладенням договору на управління спадщиною нотаріус (посадова особа органу місцевого самоврядування) зобов`язаний витребувати інформацію, чи є в померлого спадкоємці, які прийняли спадщину внаслідок проживання разом з померлим. Якщо такі спадкоємці є, нотаріус (посадова особа органу місцевого самоврядування) відмовляє в укладенні такого правочину.

Сторонами договору є установник управління та управитель. Установником управління може бути нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, який відповідним рішенням призначає для виконання цих функцій уповноважену особу. Фактично установник визначає, кому та на яких умовах передати в управління майно, що потребує утримання, а також контролює належне виконання умов договору управителем. Друга сторона договору на управління спадщиною (управитель) законодавцем не конкретизована. Коло осіб, які можуть бути призначені управителями спадковим майном, не обмежено, а тому управителем майна може бути будь-яка фізична особа, яка має повну цивільну дієздатність, а також юридична особа. Договір на управління спадковим майном, який укладається виконавцем заповіту, нотаріусом або органом місцевого самоврядування як установником управління - це договір на користь третьої особи (вигодунабувача). Такою особою виступатиме спадкоємець, оскільки має при спадкуванні найбільший майновий інтерес, і в разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків постраждають саме інтереси спадкоємця. Крім того, прибутки, отримані внаслідок управління майном, мають входити до складу спадщини і, відповідно, підлягають розподілу між спадкоємцями пропорційно до їх частки у спадщині.

Оскільки ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем земельної ділянки, переданої в управління, він має право на прибуток, отриманий внаслідок такого передання.

Тисменицька міська рада не визнала право позивача на грошові кошти - орендну плату, одержану за передання земельної ділянки в управління ТОВ «Штерн Агро». Тому, пред`явивши цей позов, ОСОБА_1 скористався своїм правом на судовий захист, передбаченим ст. 55 Конституції України.

Оскільки орендну плату за користування успадкованою позивачем земельною ділянкою отримала Старокривотульська сільська рада, а предметом позову є стягнення вказаних коштів, безпідставним є твердження відповідача, щодо неналежного відповідача.

Відповідно до частини першої ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Щодо застосування судом позовної давності то Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Зокрема, що Старокривотульська сільська рада незаконно передала в оренду дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га, які були виділені в натурі та згідно державних актів належали ОСОБА_2 , а також незаконність дій Старокривотульської сільської ради як установника управління спадщиною, яка не мала повноважень на передачу земельних ділянок загальною площею 0,39 га, що їх після смерті матері успадкував позивач. Також правильно встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності, та щодо виплати за 2020 рік відсутні докази про перерахування ТОВ «Штерн Агро» Старокривотульської сільської ради винагороди за договором оренди земельних ділянок.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди слід виходити з наступного.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Оцінюючи докази на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди, враховуючи конкретні обставини справи, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України і постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" суд першої інстанції прийшов до правильного висновку стягнувши з відповідача 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, так як при визначенні розміру моральної шкоди судом враховано вимоги розумності і справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення в основному відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, колегі судів не погоджується щодо стягнення 363 грн 51 коп. за надання професійної правничої допомоги з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач зазначав про понесененя ним витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно у розмірі 10 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 рокуу справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має правона компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Установлено, що позивач та його представник надали суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та документи, що свідчать про оплату витрат, ( платіжне доручення з відміткою банку).пов`язаних із наданням правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

Представник Тисменицької міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якій міститься вимога про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи наведене, відповідно ст. 11 ЦПК України щодо до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір наданням правничої допомоги необхідно зменшити до 3000 грн та збільшити стягнення витрат на правничу допомогу із 363 грн 51 коп. до 3000 (три тисячі) грн.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнини частково. Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2021 року в частині стягнення Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, код ЄДРПОУ на користь ОСОБА_1 судових витрат змінити та збільшити стягнення витрат на правничу допомогу із 363 грн 51 коп. до 3000 (три тисячі) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 17 вересня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський