Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 320/5868/16

провадження № 61-1379св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Мелітопольський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року в складі судді: Міщенко Т. М., та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Дашковської А. В., Кримської О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області, Мелітопольського управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за примусовим виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року постановою ВДВС від 14 травня 2013 року з неї було стягнуто судові витрати та виконавчий збір. Проте на час вирішення справи вона була особою із інвалідністю 2 групи, тому відповідно до Закону України «Про судовий збір» підлягала звільненню від сплати судового збору.

ОСОБА_1 просила: стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму 549,20 грн; стягнути з ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області на її користь суму 30 грн; стягнути з Мелітопольського управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області на її користь суму 54,92 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року скасовано ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

01 березня 2017 від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, в якій відповідачем зазначений Мелітопольський МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області. З підстав незаконного, на думку ОСОБА_1 , стягнення з неї як особи з інвалідністю 2 групи судового збору при примусовому виконанні рішення. ОСОБА_1 просила стягнути з Мелітопольського МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суму виконавчого збору у розмірі 634,12 грн.

18 вересня 2017 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву до Мелітопольського МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Зазначала, що оскільки її права порушені, вона звертається із позовом, посилаючись на обставини та докази, згідно яким підлягає дослідженню та перегляду рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року. Посилаючись на застосування судом при ухваленні цього рішення закону 2007 року до періоду 2006 року, та інші, на її думку порушення. ОСОБА_1 просила визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600,14 кв. м з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, набуте безпідставно на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, та стягнути з Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суму 634,12 грн.

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, якою частково змінила підстави позову. Предметом позову залишились ті ж самі вимоги - стягнення з Мелітопольського МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суми 634,12 грн.

ОСОБА_1 подавала уточнені позовні заяви від 24 січня 2018 року, від 19 березня 2018 року, від 27 березня 2018 року, які фактично зводяться до дублювання пояснень раніше наданої позовної заяви.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року встановлено, що 04 червня 2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій вона пред`являє вимоги до ОСОБА_2 про визнання недійсним її права власності на земельну ділянку та до нотаріуса Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубової А. О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. Зазначала також, що позов про стягнення судового збору та виконавчого збору неможливо вирішити без слухання справи в повному обсязі.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 04 червня 2018 року було залишено без розгляду. Вказана ухвала суду першої інстанції була оскаржена в апеляційному порядку та постановою Запорізького апеляційного суду від 07 травня 2019 року залишена без змін.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів підлягають оскарженню до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження №; 12-93гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження ?0; 12-246гс16) та від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження № 12-277гс18). Оскільки вирішення спору по даній справі не підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, а відноситься до юрисдикції адміністративного суду, провадження у справі слід закрити та роз`яснити позивачу його право на звернення в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Водночас відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Аналогічний висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження № 12-246гс16) та від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження № 12-277гс18).

Апеляційний суд вказав, що з урахуванням того, що вимоги сторони виконавчого провадження про стягнення з виконавчої служби суми виконавчого збору не підлягають вирішенню за правилами цивільного судочинства, а відноситься до адміністративної юрисдикції, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття провадження у справі та роз`яснив позивачу право на звернення в порядку адміністративного судочинства.

Аргументи учасників справи

23 січня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, в якій просить: оскаржені рішення скасувати; направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 280/8527/20 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки необхідно звертатися до суду цивільної юрисдикції.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 16 квітня 2021 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Суди встановили, що у справі розглядався цивільний позов ОСОБА_1 до Мелітопольського МР ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення суми виконавчого збору.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) зазначено, що: юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18)».

У справі, що переглядається, позов ОСОБА_1 до Мелітопольського МР ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з урахуванням заяви від 27 березня 2018 року (Т. 1, а. с. 236-237) про уточнення позовних вимог, стосується стягнення з Мелітопольського МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суми 634,12 грн. Тому позов ОСОБА_1 про стягнення з Мелітопольського МР ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь виконавчого збору у сумі 634,12 грн не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин суду першої інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття провадження у справі.

Посилання у касаційній скарзі про те, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 280/8527/20 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки необхідно звертатися до суду цивільної юрисдикції, колегія суддів відхиляє, оскільки касаційний суд переглядає судові рішення в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції, а ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 280/8527/20, якою повернуто адміністративний позов унаслідок пропуску строку звернення до адміністративного суду, не існувала на момент ухвалення судового судом першої інстанції 02 жовтня 2020 року.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук