Справа № 297/2277/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Мацоли О.-Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Ільтьом І. І.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Позов обґрунтував тим, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 165131 від 26.04.2019 він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Це право власності набуте ним у порядку іпотечного застереження на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором № 0605/0308/71-002-Z-1, посвідченого 17.03.2008 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Секереш Н.В. за реєстровим номером 1705; договором про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідченого 11.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., за реєстровим номером 5, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно, тобто квартиру загальною площею 38,96 кв м, житловою площею 18,5 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 із метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17.03.2008.

Зазначав, що в даній квартирі є зареєстрованими відповідачі, а малолітній ОСОБА_4 лише з 2019 року і без згоди на те іпотекодержателя, та вони добровільно з реєстраційного обліку знятися і виселитися з належної йому квартири не бажають, чим саме порушують його право власності на нерухоме майно.

Вказував, що оскільки ця квартира ОСОБА_4 була придбана за кредитні кошти, а тому є можливим виселення відповідачів із неї без надання їм іншого житлового приміщення.

Посилаючись на наведені обставини просив визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тобто квартирою АДРЕСА_1 , та виселити їх із неї без надання іншого житла, а також вирішити питання про судові витрати.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та виселено їх з цієї квартири без надання іншого житла.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 гривень.

18 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду з заявою про перегляд цього заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.10.2020.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 7 грудня 2020 року дану заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 посилався на незаконність та необґрунтованість зазначеного рішення суду першої інстанції внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності таких обставин, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що відповідачі про дату, час і місце розгляду справи належним чином не повідомлялися, а відтак судом її безпідставно розглянуто за їх відсутності та відсутності відомостей про належне повідомлення відповідачів про розгляд цієї справи.

Посилався апелянт і на те, що місцевим судом не в повній мірі враховано, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, а тому їх виселення і позбавлення права користування нею суперечить як конвенційним (міжнародним), конституційним, цивільним, житловим нормам права, так й усталеній судовій практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Вказував, що він зі своєю сім`єю набули права користування спірною квартирою згідно з законом, а відтак набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. При цьому позивач повинен був за певної обачності та мав реальну можливість дізнатися про обтяження цієї квартири у вигляді права користування нею колишнього власника і членів його сім`ї, а отже, ОСОБА_1 заздалегідь міг передбачити характер та обсяг обтяження своєї майбутньої нерухомості. До того ж позивач не обґрунтував підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла та сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, в тому числі і колишніх.

З огляду на викладене просив оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 посилався на її безпідставність та надуманість. Просив у задоволенні такої відмовити, а оскаржене заочне рішення місцевого суду залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_3 , законні представники /батьки або один із них/ від імені свого малолітнього сина ОСОБА_4 (співвідповідача), а також третя особа - Служба у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області, вказане заочне рішення суду не оскаржили.

У судовому засіданні представник відповідача-апелянта ОСОБА_4 адвокат Пуканич Е.В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник позивач ОСОБА_1 - адвокат Мартиняк В.В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідачка ОСОБА_3 та представник третьої особи - Служби у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас від начальниці цієї служби у справах дітей Садварі О. на електронну пошту Закарпатського апеляційного суду надійшов лист від 30.07.2021 за № 870, в якому ця служба просила розглянути справу за відсутності її представника, позицію з приводу апеляційної скарги не наведено. З огляду на це та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка відповідачки та представника третьої особи в судове засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника апелянта - адвоката Пуканича Е.В., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мартиняка В.В., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 17 березня 2008 року між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до пункту 2.1 якого ціна квартира становила 84 630 грн, з яких 3 830 грн покупець оплатив продавцю до підписання цього договору, а решту 80 800 грн покупець зобов`язався оплатити продавцю після отримання кредитних коштів для придбання житла і підписання ОСОБА_4 іпотечного договору (т.1 а.с.159, 160).

Цього ж дня, тобто 17.03.2008, між ВАТ «Сведбанк», в особі директорки Берегівського відділення даного банку ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 0605/0308/71-002 (далі кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_4 кредит у розмірі 16 000 доларів США, зі сплатою 11,9 процентів річних за користування кредитом, на строк до 15 березня 2038 року, з подальшою конвертацією в національну валюту України для внесення цих коштів на користь ОСОБА_5 в оплату за договором купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Умовою надання кредиту є, зокрема, надання позичальником документа, що підтверджує здійснення ним оплати не менше ніж 4,50% вартості цієї квартири та укладення іпотечного договору про іпотеку квартири /пункти 1.1.-1.4 кредитного договору/(т.1 а.с.18-24).

На забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 17 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір 0605/0308/71-002-Z-1, відповідно до якого іпотекодавець, за письмової згоди своєї дружини ОСОБА_3 , передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10-13).

Згідно з нотаріально посвідченим договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 11 січня 2019 року, укладеного між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (новий іпотекодержатель), то на підставі цього договору, а також договору № 1091/К купівлі-продажу майнових прав від 11.01.2019, протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-10-31-000217-b від 18.12.2018, первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателю право вимоги за іпотечним договором № 0605/0308/71-002-Z-1, з усіма додатками і додатковими до нього угодами, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_1 . Водночас право такої вимоги перейшло до первісного іпотекодержателя (ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК») на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. від 25.05.2012 за реєстровими номерами 1306, 1307, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» (т.1 а.с.25-27).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 165102131 від 26.04.2019, то ОСОБА_1 із 22.04.2019 є власником у цілому квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8).

Із листів відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Закарпатській області від 11.11.2019, центру надання адміністративних послуг Берегівської міської ради № 925 від 04.11.2019 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значаться на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.31, 42, 45-47). Однак на час купівлі та передачі в іпотеку цієї квартири 17 березня 2008 року, малолітній співвідповідач ОСОБА_4 апріорі не міг набути права користування нею внаслідок його ще не народження (народився ІНФОРМАЦІЯ_4 ), а його реєстрація місця проживання у спірній квартирі відбулася лише 04.06.2019 та у матеріалах справи є відсутні докази про надання згоди нового власника (іпотекодержателя) позивача ОСОБА_1 на таку реєстрацію місця проживання малолітнього співвідповідача ОСОБА_4 в спірній квартирі.

З письмового повідомлення-вимоги позивача ОСОБА_1 від 10.07.2019 адресованого відповідачам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , яке останнім відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення отримано 26.07.2019, вбачається, що ОСОБА_1 як новий власник спірної квартири та на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», статей 317, 319, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР вимагав від сім`ї ОСОБА_7 добровільно протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги звільнити дану квартиру (т.1 а.с.28-30).

Так, ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/ (ст. 610 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Приписами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено позасудове врегулювання, тобто сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також уважається відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, та можуть передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, передбаченому ст. 38 даного Закону.

Аналогічні за змістом положення містяться й у пункті 12 вказаного вище іпотечного договору 0605/0308/71-002-Z-1 від 17.03.2008, де передбачено право іпотекодержателя з метою задоволення своїх вимог на власний вибір застосувати один із декількох способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. від 25.05.2012 за реєстровими номерами 1306, 1307, ПАТ «Сведбанк» відступив зазначене вище право вимоги ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», яке в свою чергу відступило таке право вимоги, згідно з договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 11.01.2019, позивачу ОСОБА_1 (новому іпотекодержателю), який згодом і став новим власником спірної квартири.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Аналогічне положення закріплено й у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення в установлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР).

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Ураховуючи норми ст. 109 ЖК УРСР та ст. 379 ЦК України виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, яку апеляційний суд, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ураховує при застосуванні відповідних норм права до спірних правовідносин.

Правовий аналіз положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, за рахунок кредитних коштів.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира майже придбана за кредитні кошти банку в розмірі 80 800 грн (95,474%) від її повної вартості із 84 630 грн, а тому сплата незначної /мізерної у співвідношенні/ її частини ОСОБА_4 у сумі 3 830 грн (4,526%), як обов`язкової умови для надання йому кредиту при попередній сплаті не менше ніж 4,50% від вартості квартири (пункт 1.1. кредитного договору), на переконання колегії суддів, не може свідчити про значну або суттєву частку купівлі цієї квартири власне відповідачем по відношенню із кредитними коштами наданими банком на її придбання. Водночас така символічна оплата ОСОБА_4 частки квартири, надає йому змогу припускати про неможливість його виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення, а отже, зловживати своїми правами та не виконувати взяті на себе зобов`язання відповідно до кредитного й іпотечного договорів.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що в даному випадку є можливим застосування винятку з положень ст. 109 ЖК УРСР, а саме виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане ОСОБА_4 фактично за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою спірної квартири.

З огляду на це, апеляційний суд відхиляє доводи апеляції про не доведеність позивачем у розумінні ст. 109 ЖК УРСР підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Також, на переконання колегії суддів, є безпідставними доводи апелянта про те, що саме позивач ОСОБА_1 мав бути обачним, заздалегідь довідатися про обтяження цієї квартири, так як при укладенні зазначених кредитного та іпотечного договорів саме позичальник-іпотекодавець-відповідач ОСОБА_4 мав усвідомлювати наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні ним своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла. Інше тлумачення наведених норм матеріального права відкриває позичальнику за кредитним договором та іпотекодавцю можливість недобросовісного здійснення своїх прав та порушення зобов`язань за вказаними вище договорами, оскільки за таких обставин буде знівельовано мету і сутність права іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у спосіб, передбачений законом.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд належним чином:

1) не повідомив відповідачів про дату, час і місце розгляду справи, оскільки таке твердження, насамперед, спростовується: а) власноручною розпискою представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Пуканича Е.В. від 01.10.2020 про повідомлення його про наступне судове засідання 19.10.2020 (т.1 а.с.151); б) обізнаністю відповідачів, у тому числі з підстав як подружжя та їх спільного проживання, про розгляд справи й обов`язку цікавитися станом її розгляду. При цьому, як констатує ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Заразом, як уже зазначалося вище, відповідачка ОСОБА_3 дане заочне рішення суду не оскаржила, в тому числі з підстав її неповідомлення місцевим судом про дату, час і місце розгляду справи;

2) не врахував, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, в тому числі і колишніх, оскільки відповідачі ОСОБА_7 не є і не були членами сім`ї позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях міжнародного (конвенційного) права, закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами справи носять характер формальних міркувань, які не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом рішення.

Відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ОСОБА_4 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді: