Справа № 263/7197/21
Провадження № 2/263/1954/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м.Маріуполь

Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шевченко О.А.,

при секретарі Татар О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі у спрощеному порядку позовну заяву ТОФ ФК ЮНІКО ФІНАНС до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про зняття з реєстраційного обліку -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про зняття з реєстраційного обліку.

На обґрунтування зазначив, що 05.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «ЮНІКО ФІНАНС» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0. Тоді ж між ними укладено договір іпотеки (нерухомого майна), посвідчений 05.09.2008 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А., за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п.2.4.6 Договору Іпотеки, Іпотекодавець зобовязанийн не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщення, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя. У порушення зазначеного пункту договору, ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_2 були зареєстровані у квартирі після укладення договору іпотеки, а саме 27.09.2008 року, без дозволу на проведення такої реєстрації, що порушує право ТОВ «ФК «ЮНІКО ФІНАНС», як Іпотеко держателя. Крім того, Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради не виконало свої обов`язки в частині проведення відповідної перевірки підстав реєстрації та не прийняло рішення про скасування такої реєстрації, проведеної з порушенням вимог законодавства.

Ухвалою від 21 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 06 вересня 2021 року залучено Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

16.08.2021 року на адресу суду від ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій остання заперечувала проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є Іпотекодавець ОСОБА_3 , та тільки вона як власник має право користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Наразі позивач не має права розпорядження та користування предметом іпотеки, ані за договором, ані за Законом України «Про іпотеку», отже таке право не може бути порушене. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули права користування зазначеною квартирою як члени сім`ї власника ОСОБА_3 , відповідно до ст.ст.29, 405 ЦК України, ст.18 ЗУ «про охорону дитинства», та зберігають це право допоки є членами сім`ї власника квартири, не залежно від того чи перебуває квартира в іпотеці. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

25.08.2021 року на адресу суду від представника позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» «ЮНІКО ФІНАНС» надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що доводи, викладені у відзиві ОСОБА_1 не відповідають законодавству з огляду на наступне. Твердження відповідача, що у позивача, як іпотекодержателя, не має прав розпорядження та користування предметом іпотеки не відповідають чинному законодавству. Зокрема, у відповідності до ч.2 ст.586 ЦК України, заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя. Статею 9 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, передавати предмет іпотеки в користування. Також, у п.2.4.6 Договору іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя. Системний аналіз наведених норм свідчить, що реєстрація у спірній квартирі здійснена з порушенням вимог законодавства, тому порушує право позивача на користування нею.

25.08.2021 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що станом на 27.02.2009 року, на дату здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , спеціальний ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не вимагав дозволів на реєстрацію від іпотеко держателя, тому позовні вимоги незаконні.

10.09.2021 року на адресу суду від представника відповідача, директора Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Костромітіної С.В., надійшли заперечення на позовну заяву, у яких зазначено, що у 2009 році, коли проводилась реєстрація поживання відповідачів, повноваження із реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб належали підрозділам Державної міграційної служби України. Крім того, у 2009 році для реєстрації місця проживання осіб в житлове приміщення, яке перебувало в іпотеці, письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника не входила до переліку документів для реєстрації місця проживання особи. Таким чином, оскільки закон не має зворотної сили, у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи.

Від відповідачів на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзивах.

Третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку.

Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу технічними засобами згідно вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Судом встановлено, що 05 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту з правилами №0, за яким остання отримала від банку кредит в сумі 37000,00 доларів США.

05 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 також було укладено Договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Яичековою О.А., предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та є власністю ОСОБА_3 .

Згідно договору 2305/К/1 про відступлення права вимоги від 16.09.2020 року, ПАТ «Дельта банк» відступив ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЮНІКО ФІНАНС» право вимоги, зокрема, за Договором про надання споживчого кредиту №0 та іпотечним договором до нього.

У відповідності до інформації, наданої Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 27.01.2021 року №099-99.06-09007, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 27.09.2009 року по час надання відповіді.

Листом №2 від 25.03.2021 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЮНІКО ФІНАНС» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відповіді Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 16.04.2021 року №03.08.2216, Департамент не має правових підстав для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з адреси АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Так, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України , згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, а в подальшому і у численних постановах Верховного Суду, в тому числі і Великої Палати ВС.

Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. При цьому, позивач як правонаступник іпотекодержателя був обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні.

Крім того, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18), постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 754/4727/16-ц, постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 552/1361/18.

Як встановлено судом квартира, що є предметом іпотеки, набута до укладення кредитного договору, тобто не за кредитні кошти, а кредит наданий в іноземній валюті доларах США. Про користування цим житлом іпотекодавцем іпотекодержателю було відомо при укладенні договору іпотеки, а перевірити наявність іншого житла іпотекодержатель мав можливість як при укладенні договору, так і при зверненні до суду з позовом.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268, 280, 282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ТОФ ФК ЮНІКО ФІНАНС до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 20.09.2021 року.

Суддя О.А.Шевченко