КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/2575/21

16 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенеця Б.Б.

- Невідомої Т.О.

при секретарях - Спеней О.С., Верес Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Галагана В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в:

03 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19 липня 2020 року він надав ОСОБА_2 позику у розмірі 272 200, 00 грн., що підтверджується договором позики.

Відповідно до п. 2.1. договору від 19.07.2021 року позика надавалась до 01.09.2020 року, проте станом на 25.01.2021 року грошові кошти не було повернуто не дивлячись на його неодноразові намагання вирішити це питання шляхом досудового врегулювання спорів.

Зазначає, що відповідачка спочатку в телефонному режимі, вказувала, що не може повернути кошти, а потім взагалі перестала брати телефонну слухавку.

Звертає увагу, що відповідно до п. 2.1 сума позики складає 272 200, 00 грн. і ця сума має бути повернута та окрім цього згідно із п. 3.2. договору позики 3% від зазначеної суми за користування позиковими грошима, яка складає 8 166, 00 грн., а загальна 280 366, 00 грн.

Також у зв`язку із неповерненням позики своєчасно, а саме до 01.09.2020 року відповідно до п. 4.3. договору відповідачка повинна сплатити борг з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення та 3% річних від простроченої суми, що становить 10 513, 69 грн., а загалом 290 879, 69 грн.

Зазначає, що загальна сума 3% річних за ст. 625 ЦК України складає 2 826, 70 грн.

Відповідно до п. 4.3. відповідачка повинна сплатити 3% неустойки за кожний місяць прострочення, що складає 8 811, 19 грн., оскільки прострочення складає 5 місяців, то вказана сума за підрахунком позивача складає 44 055, 95 грн., а загальна 337 762, 34 коп. ( 44055, 95 грн. + 293 706, 39)

Зазначає, що загальний період користування позиченими грошовими коштами складає шість місяців, а враховано лише за один, то необхідно розрахувати інші п`ять місяців. Сума розрахована відповідно до п. 3.2. договору складає 8 166, 00 грн. Отже сума за п`ять місяців становить 40 830, 00 грн.

Отже, вважає, що повна сума стягнення разом з неустойкою та інфляційними процентами складає 378 592, 34 грн.

З огляду на вище викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 загальну суму 378 592 грн. 34 коп. з яких: сума боргу за договором позики складає з урахуванням індексу інфляції та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, 293 706, 39 грн., а також неустойка у розмірі 44 055, 95 грн. та 40 830, 00 грн. платіж за користування грошовими коштами та стягнути судові витрати у розмірі 35 786, 00 грн., що складається з витрат на правову допомогу та витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики передано на розгляд до Дніпровського районного суму м. Києва.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 19.07.2020 року у розмірі 369 913, 49 грн., та судовий збір у розмірі 3 699,13 грн., а всього на загальну суму 373 612, 62 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 26 травня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Моргун Дмитро Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 424 544, 19 грн. та судові витрати.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції в частині не нарахування визначених договором штрафних санкцій та позбавлення позивача відшкодування витрат на правову допомогу винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, тобто в цій частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає перегляду та скасуванню.

Зазначає, що судом першої інстанції без будь- яких пояснень та обґрунтувань зменшено суму позову майже на п`ять тисяч гривень.

Вважає, що згідно із п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд зобов`язаний у рішенні надати мотивовану оцінку кожному аргументу наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадків, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмету спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинні бути законним і обґрунтованим та прийматися на засадах верховенства права. Однак, в оскаржуваній частині судового рішення, а саме щодо розрахунків, не дотримано вимоги верховенства права викладених у ст. 10 ЦПК України та фактично судом змінено умови договору позики, чим порушено права позивача.

Зазначає, що відповідно до п. 4.3. відповідачка мала б заплатити 3% неустойки за кожний місяць прострочення? що складає 8 811, 19 грн., а відповідно до п. 3.2. договору позики 3% від зазначеної суми за користування позиковими грошима, що складає 8 166, 00 грн. за один місяць.

Звертає увагу, що судом справа була призначена до розгляду у порядку спрощеного провадження, а отже його було позбавлено права на уточнення позовних вимог.

Також судом першої інстанції не враховано, що на час прийняття рішення пройшло три повні місяці, а отже суд був зобов`язаний врахувати при прийнятті рішення п. 3.2. та п. 4.3. договору, а саме, що відповідно до п. 3.2. слід врахувати суму за користування грошима у розмірі 24 498, 00 грн. (8 166, 00 * 3 місяці).

Відповідно до п. 4.3. неустойка за кожний місяць прострочення у сумі 26 433, 57 грн. (8 811, 19 * 3 місяці). Отже, з врахуванням п.п. 3.2. та 4.3. договору позики загальна сума коштів, що проігнорована судом та не включена до відшкодування складає 50 931, 57 грн.

Зазначає, що суд першої інстанції не відшкодував взагалі позивачу витрати на правову допомогу посилаючись на те, що позивачем не надано акту приймання- передачі виконаних робіт, підписаного сторонами договору, з детальним описом виконаних адвокатом робіт в межах досліджуваного спору, а також квитанції до прибуткового касового ордеру, чеків, платіжного доручення, з відміткою банку або іншого банківського документу, які б підтверджували факт оплати наданих адвокатом послуг. Вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки в матеріалах справи міститься платіжне доручення від 14.01.2021 року про повну оплату адвокатських послуг по договору № 2016 від 02.03.2020 року. Звертає увагу, що в позові міститься друкарська помилка у номері договору замість № 2016 зазначено договір № 8397, проте оплата була здійснена саме по договору № 2016 від 02.03.2020 року що підтверджується платіжним дорученням.

Стосовно відсутності акту приймання - передачі послуг зазначає, що зазначений акт не міг бути поданий як з процесуальних причин так із обставин визначених матеріальним правом. Зазначає, що при поданні позову до суду акт приймання- передачі послуг не може бути оформленим, у зв`язку з тим, що адвокатські послуги ще надаються і будуть вважатися закінченими лише після набрання чинності рішенням суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Моргун Дмитро Миколайович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Степанець Володимир Михайлович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позика завірений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т., зареєстровано в реєстрі за № 551.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в розмірі 272 200,00 грн. з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 01 вересня 2020 року включно.

Відповідно до п. 3.1. позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів готівкою або у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку позичальника.

Відповідно до п. 3.2. за кожний місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3 (три) проценти від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплати процентів за користування горошовими коштами здійснюється позичальником в момент повернення суми позики.

п. 3.4. позика вважається повернутою з моменту передачі грошових коштів позикодавцеві готівковою позичальником. Повернення грошових коштів повністю або частково підтверджується письмовою заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріусом.

п. 4.1. сторони зобов`язуються належним чином та в установлені строки виконувати всі умови цього договору.

п. 4.2. за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань зо договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

п. 4.3. якщо позичальник прострочив повернення боргу, він на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення відповідно до ч. 2 ст.. 625 ЦК України. Також у разі прострочення повернення боргу, позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати неустойку у розмірі 3 (трьох) процентів від суми невиконаного зобов`язання.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення з позовом до суду відповідач не виконує взяті на себе за договором позики від 19.07.2020 року зобов`язання, грошові кошти у розмірі позики на загальну суму 272 200,00 грн. позивачу не повернула, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку, з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 10 207,46 грн., 3% річних у розмірі 2 685,00 грн., процентів за користування позикою згідно п. 3.2. договору у розмірі 43 991,03 грн., та неустойкизгідно п. 4.3 договору в розмірі 40 830,00 грн., розрахованих за невиконання відповідачем договору позики за заявлений позивачем період з 02.09.2020 року по 31.12.2020 року включно.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повернула у встановлений строк грошові кошти згідно з договором позики від 19.07.2020 року. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти у розмірі у сумі 272 200, 00 грн.

Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення процентів за користування позикою відповідно до п. 3.2. договору позики колегія суддів виходить з такого.

За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 19 липня 2020 року позивач надав відповідачу суму позики у розмірі 272 200, 00 грн., а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі до 01 вересня 2020 року включно.

Таким чином, позикодавець ОСОБА_1 відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 01 вересня 2021 року включно. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 48 996 грн. за шість місяців включає період який виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, то заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідачки заборгованості за п. 3.2 договору позикипідлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3.2. за кожний місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3 (три) проценти від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплати процентів за користування горошовими коштами здійснюється позичальником в момент повернення суми позики.

Отже з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3 % від тілу кредиту за період з 19 липня 2020 року по 01 вересня 2020 року у сумі 1 004, 02 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача неустойки у розмірі 3 % від суми невиконаних зобов`язань відповідно до п. 4.3 договору позики колегія суддів виходила з наступного.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно п. 4.3. договору позики якщо позичальник прострочив повернення боргу, він на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення відповідно до ч. 2 ст.. 625 ЦК України. Також у разі прострочення повернення боргу, позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати неустойку у розмірі 3 (трьох) процентів від суми невиконаного зобов`язання.

Отже з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 19 липня 2020 року по 01 вересня 2020 року у сумі 1 007,72 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3-х процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Договором позики від 19 липня 2020 року встановлено, що відповідач зобов`язується повернути суму позики 01 вересня 2020 року включно, на момент 01.01.2021 року суму позики повернуто не було, отже на користь позивача з відповідача підлягають стягненню відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 732, 10 грн. та інфляційні витрати у розмірі 10 245, 11 грн.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 35 786, 00 грн., з огляду на таке.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву - частина 8 статті 141 ЦПК України.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги - частина 3 статті 137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

З наданих суду доказів вбачається, що 02 березня 2020 року між адвокатом Моргуном Дмитром Миколайовичем та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги № 2016.

З копії ордеру вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_1 в Дарницькому районному суді м. Києва представляє адвокат Моргун Дмитро Миколайович.

До позовної заяви було надано розрахунок послуг адвоката від 26.01.2021 року, з якого вбачається, що загальний розмір оплати на день подання позову складає суму у розмірі 32 000, 00 грн.

Проте, позивачем не було надано до суду першої інстанції доказів оплати юридичних послуг за договором № 2016 від 02 березня 2020 року. Та не надано акту виконаних робіт.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідачки на користь позивача судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу в розмір 35 786, 00 грн., оскільки до суду першої інстанції не було надано жодних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича підлягає частковому задоволенню, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 287 188 грн. 95 коп. з яких: 272 200, 00 грн. сума позики, відсотки за користуванням грошовими коштами відповідно до п. 3.2. договору позики у розмірі 1 004 грн. 02 коп., неустойка (пеня) за п. 4.3. договору позики у розмірі 1 007 грн. 72 коп. та згідно ст. 625 ЦК України - 12 977 грн. 21 коп.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 786, 00грн., за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі - 5679,00 грн., за результатами розгляду апеляційної скарги позовні вимоги було задоволено на 75,8 %, а тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 174 грн. 47 коп.

Керуючись ст.ст. 526, 549, 611, 625, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Моргун Дмитро Миколайович залишити без задоволення

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованості за договором позики у розмірі 287 188 грн. 95 коп. з яких: 272 200, 00 грн. сума позики, відсотки за користуванням грошовими коштами відповідно до п. 3.2. договору позики у розмірі 1 004 грн. 02 коп., неустойка (пеня) за п. 4.3. договору позики у розмірі 1 007 грн. 72 коп. та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України - 12 977 грн. 21 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 7174 грн. 47 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий: Судді: