КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/12563/20

номер провадження: 22-ц/824/3947/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 рокуу складі судді Грегуля О.В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву № б/н від 06 грудня 2013 року, на підставі якої отримав кредитну картку із встановленим лімітом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 28 липня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 10 133 грн 68 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 7 399 грн 10 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 2 734 грн 58 коп.

З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 грудня 2013 року у розмірі 10 133 грн 68 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп.

Рішенням Деснянськогорайонного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 06 грудня 2013 року у розмірі 500 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. В такому випадку відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах не свідчить про те, що останній не був ознайомлений з ними, та не означає відсутність кредитних правовідносин між сторонами.

Вказує, що відповідач отримав кредитну карту, користувався кредитними коштами, здійснив перевипуск картки та погашав заборгованість, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості по кредиту та згоди з умовами кредитування. Окрім того, розрахунок заборгованості відповідачем не оспорювався.

Зазначає, що позивачем надано суду виписку по картковому рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, які відображають рух коштів за карткою та підтверджують наявну заборгованість. Вказані документи є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджується судовою практикою. Вказує, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.1054 ЦК України, стягнув частково суму простроченого кредиту та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Вважає, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Зазначає, що висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України та ст.169 Кодексу європейського договірного права, які встановлюють оплату у вигляді процентів за користування грошовими коштами. Окрім того, оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність фінансового сектору економіки. Судом не враховано рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Вважає, що суд безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в ній містяться інші фактичні обставини, ніж в даній справі.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішеннях ЄСПЛ. Зокрема, ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» суд вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Дана справа протягом 11 місяців не знаходить свого вирішення, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам її розгляду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 10 133 грн 68 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем, шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.16), копією паспорта відповідача (а.с.53-54), розрахунком заборгованості (а.с.5-13), випискою про рух коштів по рахунку відповідача (а.с.62-89).

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе перед банком зобов`язання щодо погашення кредиту.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відсутні відомості про процентну ставку та вона не містить умов договору про встановлення відсотків, пені, комісії та штрафу. Позивачем не надано доказів, що відповідачу надавався кредит понад 500 грн 00 коп. і які б давали правові підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7399 грн 10 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 7399 грн 10 коп., що в сукупності перевищує 500 грн 00 коп.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог в частині видачі відповідачу двічі кредиту на суму 7399 грн 10 коп. та позовних вимог частині нарахування на цю суму відсотків згідно зі ст.625 (у позові не вказано до якого нормативного акту відноситься ця стаття), а тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що кошти за тілом кредиту у сумі 500 грн 00 коп. відповідач отримав та використовував, а тому зобов`язаний повернути позивачу.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині стягнення тіла кредиту, прийшов до вірних висновків, що відповідач не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеним судом розміром заборгованості за тілом кредиту, який підлягає стягненню із відповідача на користь банку, з таких підстав.

Визначаючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 500 грн 00 коп., суд першої інстанції помилково ототожнив встановлений сторонами розмір кредитного ліміту на кредитну карту із розміром боргу за тілом кредиту, який складає різницю між розміром фактично отриманих відповідачем грошових коштів та розміром повернутих ним коштів.

Не з`ясування судом наведених обставин призвело до невірного визначення розміру боргу за тілом кредиту та, як наслідок, до неправильного вирішення спору в цій частині.

При визначенні розміру боргу за тілом кредиту, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку, колегія суддів керується наданим банком розрахунком (а.с.5-13), з якого вбачається, що за період з 06 грудня 2013 року по 28 липня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 використано кредитних коштів у розмірі 93 882 грн 45 коп.

За цей же період відповідачем внесено на погашення кредиту коштів у розмірі 93 856 грн 48 коп. Отже, борг за неповернутим кредитом складає різницю у розмірі 25 грн 97 коп., який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що розмір боргу за тілом кредиту становить 7 399 грн 10 коп., є необґрунтованими з викладених вище підстав.

При цьому колегія суддів виходить із того, що з наданого банком розрахунку вбачається, що частину повернутих коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, оскільки судом вірно встановлено, що вказаний банком розмір процентів не обумовлений договором і не може бути застосований.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 500 грн 00 коп. не ґрунтується на матеріалах справи та ухвалене з порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає зміні в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 2 734 грн 58 коп., виходячи з такого.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції вірно виходив з того, що анкета-заява ОСОБА_1 не містить відомостей ні про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, ні про розмір неустойки (пеня і штрафи), а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами з 01 квітня 2013 року у розмірі 2,3 % в місяць, та збільшеними 3,5% в місяць з 01 квітня 2015 року і, як наслідок, необґрунтованість вимог позивача в цій частині.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом (ст.1048 ЦК України). Підставами позову в даній справі банк зазначив стягнення саме процентів, визначених договором, що не знайшло свого підтвердження. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції у стягненні відсотків по кредиту, з таких підстав.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

В матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримав кредитну карту з встановленим кредитним лімітом, яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, та у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами.

За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати відсотків, вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір відсотків, визначаються Тарифами банку безпідставні, оскільки зазначені Тарифи не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Тарифами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення процентів.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.

Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач користувався коштами і періодично погашав кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначеної у розрахунку заборгованості за відсотками, з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.

Посилання у скарзі на неможливість застосування вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати Верховного Суду про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною карткою, як споживачем фінансових послуг, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом засад змагальності і неупередженості, оскільки відповідач заперечень проти позову не подавав, розмір заборгованості не оспорював, а також не заперечував факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та ознайомлення з Умовами та правилами і Тарифами банку, як безпідставні та необґрунтовані.

По-перше, наведені доводи свідчать про хибне розуміння позивачем принципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У даній справі позивач, в тому числі, просить стягнути заборгованість за простроченими відсотками. Саме від доведеності досягнення між сторонами згоди щодо умов та розміру сплати таких процентів у договорі залежало, чи виникли такі обов`язки у відповідача, чи ні. Позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази досягнення згоди у належній формі з цих питань, побудував свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить необхідність сплати коштів у визначених ним розмірах.

З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

По-друге, процесуальний закон покладає на суд обов`язок при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Такий припис цивільного процесуального закону кореспондується із положеннями п.1 ч.2 ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно якої Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Окрім того, таке кореспондується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, закріпленим у преамбулі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс Верховний чи Конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами оплатності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, самому банку та в цілому порушує стабільність фінансового сектору держави. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення, в тому числі не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп., а за подання апеляційної скарги - 3 153 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів змінює рішення, то понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 13 грн 47 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського 1-Д, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 06 грудня 2013 року у розмірі 25 (двадцять п`ять) грн 97 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського 1-Д, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360570) судовий збір у розмірі 13 грн 47 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: