ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 643/18277/20

провадження № 22-ц/818/3946/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельніка Б.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерного товариства «Турбоатом»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 квітня 2021 року, у складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Турбоатом» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що з 25.08.2020 по 29.10.2020 позивач працював за безстроковим трудовим договором спочатку на посаді заступника начальника управління МТЗ АТ «ТУРБОАТОМ», протягом вересня 2020 року виконував обов`язки заступника генерального директора АТ «ТУРБОАТОМ». За насліками проведеної реорганізації підприємства (скорочення штату) з 12.10.2020 його призначено на посаду начальника відділу МТЗ АТ «ТУРБОАТОМ». 29.10.2020 він написав заяву про звільнення за власним бажанням із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, за зразком, що наданий особисто заступником генерального директора АТ «ТУРБОАТОМ» Нестеренком Д.В.. тобто написав попередження про можливе розірвання трудового договору, укладеного між ним та АТ «ТУРБОАТОМ» на невизначений строк, після закінчення двотижневого строку, визначеного ч. 1 ст. 38 КЗпП України. У заяві ним не визначено дату звільнення та не зазначено поважних причин для звільнення до закінчення двотижневого строку попередження. Цього ж дня, начальником відділу кадрів АТ «ТУРБОАТОМ» Кириченком Г.І. без будь-яких розумних пояснень у ОСОБА_1 примусово відібраний електронний пропуск на підприємство і ключ від кабінету, не дозволено забрати особисті речі та змушено покинути приміщення AT «ТУРБОАТОМ». 30.10.2020 прибувши для виконання робочих обов`язків в межах двотижневого строку попередження, передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП, а також подання відділу кадрів заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, з причини відсутності у нього електронного пропуску та розпоряджень щодо оформлення тимчасового пропуску, через прохідну підприємства його не пропустили. 30.10.2020 він кур`єрською доставкою на адресу АТ «ТУРБОАТОМ» направив заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 29.10.2020, втім, начальник відділу кадрів AT «ТУРБОАТОМ» ОСОБА_2 особисто відмовився отримати вказане поштове відправлення, що підтверджується довідкою поштового відділення з позначкою «Відмова». Також, 30.10.2020 кур`єрською доставкою на адресу AT «ТУРБОАТОМ» позивач направив заяву про вчинення перешкод у допуску його до робочого місця, яка особисто отримана начальником відділу кадрів AT «ТУРБОАТОМ» Кириченком Г.І. 31.10.2020. В подальшому, з 30.10.2020 року до 06.11.2020 року він знаходився на лікарняному. Не вручену відповідачу заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 29.10.2020 року, позивач 04.11.2020 року перенаправив на адресу генерального директора АТ «ТУРБОАТОМ» засобами рекомендованого поштового зв`язку, яка отримана 06.11.2020. 09.11.2020 його знов не допущено до робочого місця, а саме: під час телефонного спілкування із начальником відділу кадрів АТ «ТУРБОАТОМ» ОСОБА_2 , він у категоричній формі відмовив йому у оформленні тимчасового пропуску та прийнятті до відділу кадрів листка непрацездатності, а також відмовив у пропуску через прохідну підприємства. 09.11.202 на адресу АТ «ТУРБОАТОМ» позивачем засобами рекомендованого поштового зв`язку направлені: заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 09.11.2020; заява про повторне вчинення перешкод у допуску до робочого місця від 09.11.2020 ; заява про досудове врегулювання спору від 09.11.2020 року. У зв`язку не можливістю досудового врегулювання спору, звернувся до суду та просив скасувати, як незаконний, наказ АТ «ТУРБОАТОМ» від 29.10.2020 про звільнення ОСОБА_1 , за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП з посади начальника відділу МТЗ AT «ТУРБОАТОМ», згідно поданої заяви від 29.10.2020, поновити його на посаді начальника відділу МТЗ АТ «ТУРБОАТОМ» з 29.10.2020, стягнути з АТ «ТУРБОАТОМ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням, з 29.10.2020 по день ухвалення судового рішення. Також , стягнути з АТ «ТУРБОАТОМ» на його користь у відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн., посилаючись на те, що ситуація його незаконного звільненння та супутні звільненню обставини суттєво погрішили його фізичний та психоемоціональний стан, призвели до моральних страждань, порушенню нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенню стосунків з оточуючими людьми, відповідач фактично позбавив його засобів існування, у зв`язку з чим,віня змушений був шукати альтернативні способи заробітку і виправдовуватися перед членами сім`ї. Його батьки люди досить похилого віку і їх стан здоров`я з цих підстав значно похитнувся.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки звільнення ОСОБА_1 було здійснено за ініціативою працівника з проханням звільнити його у визначену ним дату 29.10.2020, а тому право на відкликання своєї заяви про звільнення у позивача було лише до моменту звільнення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове , яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ст. 38 КЗпП, законодавець не забороняє звільняти працівника за власним бажанням з тієї дати, з якої він просить, проте, обов`язковою умовою для звільнення є наявність поважних для цього причин, підтверджених належними та допустимими доказами. Така усталена правова позиція закріплена і Верховним Судом у постановах від 11.07.2018 року у справі № 821/761/17 (№ К/9901/20997/18), від 18.11.2019 року № 229/2676/17 (№ 61-1755ІСВІ8), від 20.05.2020 року у справі № 279/3334/17 (№ 61- 38688св18) та багатьох інших. Отже він скористався наданим йому і закріпленим на законодавчому рівні правом на відкликання заяви про звільнення в межах двотижневого строку, установленого ч. 1 ст. 38 КЗпП (з 29.10.2020 року по 12.11.2020 року) і ним не зазначено поважних причин на звільнення до закінчення двотижневого строку. Зазначає, що його позовні вимоги із самого початку ґрунтувалися на тому, що заява про звільнення написана під тиском заступника Генерального директора AT «ТУРБОАТОМ» ОСОБА_3 та без мого дійсного та реального бажання звільнитися саме у день її написання. Звертає увагу нате, що точний зміст заяви він не пам`ятав, а із її копією ознайомився лише із наданням відповідачем відзиву, і як з`ясувалося, дослівно це виглядає наступним чином: «Прошу звільнити з роботи з 29.10.2020 за власним бажанням». Крім того, моя посада, яка зазначалася у всіх робочих документах та у документах, наданих суду, не начальник відділу МТЗ АТ «ТУРБОАТОМ», а, як з`ясувалося лише в суді, начальник відділу МТП АТ «ТУРБОАТОМ». Уважає, що це свідчить про те, що заява написана ним за надрукованим зразком (слово у слово), що наданий особисто ОСОБА_3 , текст цієї заяви навмисно заготовлений ним заздалегідь і він тільки чекав момент, коли змусить мене її підписати. До того ж, факт відкликання ним заяви про звільнення та протиправне неприйняття її відповідачем підтверджується його відмовою отримувати трудову книжку у цей же день 29.10.2020 . Ніякого акту про вручення/не вручення копії наказу про звільнення та/або трудової книжки у цей день не складалось. Також, зазначає, що про звільнення,не про наявність наказу про звільнення, він дізнався лише 12.11.2020 року з листа АТ «ТУРБОАТОМ» від 09.11.2020 року № 01/03/24-506 за підписом заступника Генерального директора АТ «ТУРБОАТОМ» Нестеренка Д.М., копія якого є в матеріалах справи. До цього часу йому взагалі не було відомо ані про те, що він звільнений, ані про існування наказу про звільнення та його дату, про який відповідач його не повідомив. Крім того вказує, що резолютивна частина судового рішення не проголошувалася та не вручалася, дата виготовлення повного тексту зазначена 23.04.2021 року, проте фактично рішення виготовлено та направлено до ЄДРСР 26.04.2021 року, ним же отримано 27.04.2021.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 працював в АТ « ТУРБОАТОМ» ( надалі АТ) на посаді начальника відділу з 25 серпня 2020 року ( а.с. 197).

29.10.2020 позивач написав заяву про звільнення з роботи з 29.10.2020 за власним бажанням ( а.с. 133).

Наказом генерального директора АТ № 583-К від 29.10.2020 ОСОБА_1 звільнено з 29.10.2020 за власним бажанням з посади начальника відділу матеріально-технічного постачання ( а.с. 134).

Наказом ( розпорядженням) генерального директора АТ № 311 від 29.10.2020 року про припинення трудового договору( контракту) позивачу нарахована компенсація за невикористану щорічну відпустку ( а.с. 135).

В той же день, ОСОБА_1 було запропоновано отримати трудову книжку, від чого позивач відмовився ( а.с. 136).

30.10.2020 позивач поштою направив на адресу генерального директора АТ заяву про відкликання заяви про звільнення від 30.10.2020, яка була вручена АТ 31.10.2020( а.с. 13,14).

04.11.2020 позивач повторно направив на адресу відповідача заяву про відкликання заяви про звільнення, яка 06.11.2020 отримана представником підприємства ( а.с. 31, 28 30).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, що виникли у зв`язку із поновленням права позивача на працю та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 51 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Згідно з ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та працедавцем, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення.

Тобто працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням.

Позовна зава ОСОБА_1 обґрунтована недотриманням роботодавцем встановленого законом строку двотижневого строку, що передує звільненню працівника за власним бажанням відповідно до вимог ч.1 ст.38 КЗпП, оскільки заява про звільнення була ним написана за наданим адміністрацією АТ зразком, без зазначення дати звільнення та поважних причин для звільнення до двотижневого строку попередження.

Проте зазначені твердження позивача спростовуються змістом його заяви про звільнення в якій зазначена дата звільнення з 29.10.2020.

Тому висновок суду про законність звільнення позивача в день подання ним заяви про звільнення до спливу двотижневого строку є законним та обґрунтованим.

Підписавши заяву про звільнення, позивач фактично висловив своє прохання на розірвання трудового договору у визначений ним строк до закінчення стоку попередження, а саме 29.10.2020, а роботодавець звільнивши позивача у той же день погодився з таким проханням про що видав відповідний наказ.

Посилання позивача на порушення адміністрацію АТ встановленої законом процедури звільнення працівників за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України є необґрунтованим.

Положення статті 38 КЗпП України дійсно передбачає дві групи обставин, за яких працівник вправі вимагати розірвання трудового договору без встановленого законом двотижневого строку, а роботодавець зобов`язаний звільнити працівника з визначеної останнім дати: за наявності підстав, які унеможливлюють подальше продовження роботи, та у випадку невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Проте зазначені випадки розірвання трудового договору без встановленого законом двотижневого строку мають місце лише у разі відсутності домовленості між працівником та роботодавцем, в той час як матеріали справи свідчать, що в дійсній справі така домовленість була досягнута.

Той факт, що у день звільнення ОСОБА_1 відмовився від отримання трудової книжки не свідчить про відкликання ним заяви про звільнення. Зазначена була подана ним лише наступного дня, тобто вже після винесення наказу про звільнення.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи позивача про те, що адміністрація АТ примусила його подати заяву про розірвання трудового договору не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Тому судова колегія погоджується з висновками суду про недоведеність позовних вимог та вважає, що відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 додержано норми законодавства, що регулює звільнення працівника, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні.

Враховуючи вищевикладене судова колегія не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, тому скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді - О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук