ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1353/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №363/3745/20 Категорія: 310020000 Степченко М. Ю.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, повний текст судового рішення виготовлений 04 червня 2021 року, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року з нього було стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2009 року народження, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн з індексацією відповідно закону.

Вказує, що сплачував аліменти у розмірі, що перевищував 1/2 прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, також мав можливість брати сина до себе, тому зменшував відповідно добровільну сплату аліментів за дитину у відповідний час. Працює неофіційно і має щільний графік.

На даний час його дохід зменшився, йому необхідне лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, і не в змозі сплачувати аліменти у визначеному рішенням суду розмірі 2 000 грн, тому і виникла заборгованість по сплаті аліментів, яку не має можливості погасити.

Посилаючись на те, що йому необхідне вартісне лікування, тому він не в змозі сплачувати аліменти у розмірі визначеному рішенням суду, просив встановити стягнення аліментів з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2009 року народження, до досягнення ним повноліття, у сумі 1 109 грн з індексацією згідно закону.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2020 року прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі і призначено до розгляду.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що переконливих доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги позивач не надав, а також обставини, що наводить позивач в обгрунтування та на підтвердження заявлених вимог в розумінні ст. 192 СК України, на думку суду не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, та слугувати самостійними підставами для зменшення їх розміру не можуть, тому законних підстав для зменшення розміру аліментів немає.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що судом не були взяті до уваги аргументація та докази, які надсилав суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить в задоволенні позову відмовити, мотивуючи відзив тим, що позивачем не надано жодних доказів щодо зміни матеріального або сімейного стану, а також погіршення або поліпшення здоров`я, тому відсутні підстави для зменшення розміру аліментів у порядку визначеному ст. 192 СК України.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 .

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.07.2020 у справі № 695/4095/19, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн з індексацією відповідно до закону, починаючи з 26.12.2019 року

і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки № 99 від 15.02.2021 року, виданої директором Вишгородської районної філії Київського обласного державного центру зайнятості Чуйко О.О., ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітній в Вишгородській районні філії Київського обласного центру зайнятості з 22 жовтня 2020 року .

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний Кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 524/7388/17 (провадження № 61-37490св18), від 11 вересня 2019 року у справі №662/64/18 (провадження № 61-41266св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц (провадження № 61-20737св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 466/4009/18 (провадження № 61-10529св19), від 27 травня 2020 року у справі № 128/373/18 (провадження № 61-43813св18).

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан у зв`язку з початком пандемії, значно знизився дохід, працював неофіційно, перебував на біржі. Крім того, на його утриманні перебуває матір, а також погіршився стан його здоров`я, тому на лікування необхідні значні кошти.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обстави справи та дослідивши зібрані по справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження погіршення матеріального стану позивача та погіршення стану його здоров`я.

Посилання скаржника на те, що він не працює та не має стабільного доходу, а з початком пандемії його дохід зменшився, не приймаються судом, оскільки він є фізично здоровою особою працездатного віку, що здатна забезпечувати належний рівень утримання, як себе, так і неповнолітнього сина, а надана позивачем на підтвердження зазначеного довідка з Вишгородської районної філії Київського обласного державного центру зайнятості, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітній в Вишгородській районні філії Київського обласного центру зайнятості з 22 жовтня 2020 року підтверджує, що позивач має статус безробітного.

Однак, інших належних доказів зміни (погіршення) свого матеріального становища позивач суду не надав.

Колегія суддів зазначає, що позивач є працездатною особою, доказів на підтвердження неможливості працювати за станом здоров`я матеріали справи не містять, перебування позивача на обліку у центрі зайнятості не може бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Посилання позивач на незадовільний стан здоров`я, яке потребує значних коштів, не знайшли свого підтвердження, а надані суду копії виписок медичних документів, що позивач проходив лікування не є належним доказом погіршення стану здоров`я, оскільки всі ці виписки з медичних документів були здійснені до ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання його сина ОСОБА_5 , а отже не свідчать про погіршення стану здоров`я, а також в матерілах справи відсутні належні докази встановлення позивачу групи інвалідності чи існують обмеження у працевлаштуванні.

Колегія судді вважає, що судом вірно встановлено, що позивач не надав суду належних доказів зміни ( погіршення) свого матеріального становища.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач працевлаштувався і з січня 2021 року отримував заробітну плату, яка за січень 2021 року становила 4 064,56, в квітні 2021 року 5 260 грн, а в травні 2021 року 6 718 ,49, що не свідчить про погіршення його матеріального стану.

Також слід зазначаити, що в матерілах справи мається виписка з історії розвитку дитини, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в 2016 році встановлений діагноз: бронхіальна астма, середньої тяжкості, персистуючий перебіг, частково контролюєма, алергічний реніт цілорічний, побутова алергія. А також матеріали справи мають докази, що неповнолітній син сторін перебував на санаторному лікуванні, яке оплачується його матір`ю, відповідачем.

Посилання позивача на те, що у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів, то колегія суддів зазначає, що наявність чи відсутність заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для зменшення розміру аліментів, розв`язання спору щодо незгоди із вказаною заборгованістю може бути предметом окремого судового розгляду.

Щодо посилання позивача, що на його утриманні знаходиться його мати, то судом вірно не взято до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази щодо зазначеного, а довідка про реєстрацію місця проживання особи, а саме, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , за адресою місця проживання позивача, не свідчить про надання їй матеріальної допомоги, а лише підтверджує факт її реєстрації і можливого проживання.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно недоведеності позивачем підстав для задоволення його позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Судді: