КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/8561/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду,

В С Т А Н О В И В :

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 02 лютого 2021 року, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 086 500,00 грн в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди та 236 100,00 грн в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 січня 2015 року слідчим СВ Святошинського УП ГУНП ум. Києві було складено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000986 від 04.02.2014, яким повідомлено ОСОБА_1 про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 190 КК України.

30 вересня 2015 року слідчим СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві складено обвинувальний акт, затверджений прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 14 травня 2019 року, ОСОБА_1 визнана невинуватою у пред`явленому обвинувачені та виправдана у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення.

Загалом позивачка перебувала під слідством та судом з 17 лютого 2015 року по 14 травня 2019 року, тобто 4 роки 2 місяці і 27 днів, під час якого грубо порушувалися її права.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 23 ЦК України.

Вказувала і на те, що внаслідок незаконного кримінального переслідування вона перебувала у стресовій ситуації, що призвело до погіршення стану її здоров`я, заподіяння моральної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у позовних вимогах ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що 20 квітня 2015 року позивачці надано під розписку повідомлення про підозру від 12 січня 2015 року за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.ч. 3, 4 ст. 190 КК України ( а.с. 9-12т. 1 ).

30 вересня 2015 року складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеного до ЄРСР за №0000986 від 04 лютого 2014 року відносно позивачки ( а.с. 13-16т. 1 ).

Вироком Святошиснького районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року позивачку визнано невинуватою у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст.190, ч. 4 ст.190 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення позивачкою кримінального правопорушення ( а.с. 19-28 т. 1 ).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року залишено без змін ( а.с. 29-42 т. 1 ).

Постановою Верховного суду від 14 травня 2019 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2018 залишено без змін, а касаційні скарги прокурорів та представника потерпілого - без задоволення ( а.с. 43-47 т. 1 ).

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем у цій справі не наведено жодних фактів вчинення прокуратурою Святошинського району м. Києва або її посадовими особами, Державною казначейською службою України будь-яких неправомірних дій ( бездіяльності ), прийняття рішень, які б призвели до порушення та обмеження її прав, та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в спірних правовідносинах.

Тому, враховуючи відсутність протиправності дій посадової або службової особи, недоведеність завданої шкоди позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими в частині стягнення моральної шкоди.

Щодо понесених витрат на правову допомогу, суд першої інстанції зробив висновок, про те що зі змісту вказаних документів не вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 236 100 грн позивач понесла саме у цій справі, законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У визначений ухвалою суду строк, інші учасники справи не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції згідно частини 3 статті 360 ЦПК України.

Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 04 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0000986 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 190 КК України.

12 січня 2015 року старший слідчий СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві повідомив ОСОБА_1 про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 190 КК України, яке вона отримала 20 квітня 2015 року ( а.с. 9-12 т. 1 ).

18 лютого 2015 року ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва клопотання слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві Голуба О.В. задоволено.

Надано дозвіл на затримання підозрюваної ОСОБА_1 з метою її приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ( а.с. 58-59 т. 1 ).

10 квітня 2015 року ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ( а.с. 60-62 т. 1 ).

30 вересня 2015 року слідчим СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві О.В. Голуб складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000986 від 04.02.2014, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.ч. 3, 4 ст. 190 КК України ( а.с. 13-18 т. 1 ).

Вироком Святошинського районного суду м. Києві від 05 серпня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення ( а.с. 19-28 т. 1 ).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, представників потерпілих залишено без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києві від 05 серпня 2016 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення - без змін ( а.с. 29-42 т. 1 ).

Постановою Верховного Суду від 14 травня 2019 року, вирок Святошинського районного суду м. Києві від 05 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2018 року залишено без змін, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого без задоволення ( а.с. 43-47 т. 1 ).

Відповідно до копії виписки з історії хвороби № 5894/17, ОСОБА_1 госпіталізована 11.10.17, дата виписки 13.10.17 з діагнозом: атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ стадія, 3 ступінь, ризик 3 ( високий ), кризовий перебіг ( гіпертонічні кризи від 8.10.17, 11.10.17 ). Екстрасистолічна аритмія. Дисліпідемія. Церебральний судинний криз в судинах вертибрально-базилярного басейну ( 11.10.17 ). Змішана енцефалопатія ІІ-ІІІ ступеня ( а.с. 63 т. 1 ).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2013 року між адвокатом Максименко К.М. та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги № 9 ( а.с. 72-75 т. 1 ).

При цьому, в договорі не зазначено в якій конкретно справі ОСОБА_1 надається оплатна правова допомога.

31 липня 2014 року між адвокатом Максименко К.М. та ОСОБА_1 було укладено додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 9, якою продовжено строк дії договору про надання правової допомоги № 9 від 31 липня 2014 року на строк до 31 липня 2015 року, решта умов договору про надання правової допомоги № 9 від 31.07.2014 залишено незмінними ( а.с. 76 т. 1 ).

20 квітня 2015 року між адвокатом Максименко К.М. та ОСОБА_1 було укладено додаткову угода № 2 до договору про надання правової допомоги № 9, відповідно до п. 1 якої адвокат зобов`язується здійснювати захист клієнта - ОСОБА_1 як підозрюваного, обвинуваченого в кримінальному провадженні № 0000986 від 04.02.2014, відповідно до п. 2 якої клієнт зобов`язується сплачувати адвокату гонорар за надання правової допомоги, вказаної в п. 1 цієї додаткової угоди, в розмірі 5 000,00 грн на місяць ( а.с. 77 т. 1 ).

31 липня 2015 року між адвокатом Максименко К.М. та ОСОБА_1 було укладено додаткова угода № 3 до договору про надання правової допомоги № 9, відповідно до п. 1 якої продовжено строк дії договору про надання правової допомоги № 9 від 31.07.2013 до 31 липня 2016 ( а.с. 78 т. 1 ).

31 липня 2016 року між адвокатом Максименко К.М. та ОСОБА_1 було укладено додаткова угода № 4 до договору про надання правової допомоги № 9, відповідно до п. 1 якої продовжено строк дії договору про надання правової допомоги № 9 від 31.07.2013 до 31 липня 2019 ( а.с. 79 ).

14 травня 2019 року між адвокатом Максименко К.М. та ОСОБА_1 було складено та підписано акт передачі-приймання наданої правової допомоги на виконання договору про надання правової допомоги № 9 від 31.07.2013 , відповідно до якого адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу у вигляді здійснення захисту клієнта як підозрюваного, обвинуваченого в кримінальному провадженні № 0000986 від 04.02.2014, загальна тривалість надання правової допомоги 49 місяців, загальна вартість наданої правової допомоги 245 000,000 грн, з яких заборгованість клієнта перед адвокатом становить 236 100,00 грн ( а.с. 80 т. 1 ).

31 жовтня 2019 року між адвокатом Максименко К.М. ( Первісний кредитор ), ОСОБА_1 ( Боржник ), та Адвокатським об`єднанням «Аксіо» ( Новий кредитор ) було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимагати від клієнта сплатити за надану правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги № 9 від 31.07.2013 у розмірі 236 100,00 грн за період з 20.04.2015 по 20.04.2019 ( а.с. 81, 82-83 т. 1 ).

Рішенням місцевого суду від 29 березня 2021 року заявлені вимоги залишені без задоволення, яке оскаржено позивачкою ( а.с. 227-229, 231-239 т. 1 ).

При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього ( досудового ) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом ( частина сьома статті 1176 ЦК України ).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади ) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду ( пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ).

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується ( повертається ), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету ( стаття 4 Закону ).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц ( провадження № 14-298цс18 ) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 ( провадження № 14-4цс19 ), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 провадження № 61-9673св20 ), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 ( провадження № 61-7643св20 ).

Крім того, у пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц ( провадження № 14-298цс18 ), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Крім того, згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанцій дійшов невірного висновку про відмову у позовних вимогах в частині стягнення моральної шкоди, оскільки є підтвердження завдання позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру, а тому незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Так, позивач зазначила, що спричинена їй моральна шкода, яку вона просить стягнути з відповідача, обґрунтовується: незаконним порушенням щодо неї кримінальної справи і незаконному пред`явленні підозри та обвинувачення у вчиненні злочинів, які вона не вчиняла, що супроводжувалось приниженням її честі, гідності та довготривалому перенесенню стресів, обвинувачення позивачки одночасно у вчиненні двох злочинів - тяжкого і особливо тяжкого, внаслідок чого їй загрожувало покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, незаконним обранням щодо позивачки запобіжного заходу, оголошення позивачки в розшук.

Отже, суд апеляційної інстанції, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи матеріали справи, зокрема докази щодо незаконного повідомлення позивачці про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного обвинувачення, перебування її під слідством та судом, що підтверджується виправдувальним вироком суду відносно позивачки, який набрав законної сили, дійшов висновку, що завдана позивачці моральна шкода підлягає відшкодуванню.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом ( стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ).

Також, апеляційним судом встановлено, що позивачці пред`явлено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 12 січня 2015 року, 20 квітня 2015 року ( а.с. 12 т. 1 ), при цьому, суд апеляційної інстанції, враховуючи принцип диспозитивості цивільного судочинства ( ст. 13 ЦПК України ), вважає початком цього строку 17 лютого 2015 року, а останнім днем є день набрання законної сили виправдувальним вироком, який у цій справі набрав законної сили разом з постановленням ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2018 року ( а.с. 29 т. 1 ).

Таким чином, апеляційний суд встановив, що період перебування позивачки під слідством і судом становить 34 місяці 06 днів ( з 17 лютого 2015 року по 11 січня 2018 року ), а не 4 роки 2 місяці 27 днів ( з 17.02.2015 по 14.05.2019 ), як помилково зазначала позивачка в позовній заяві та апеляційній скарзі, неправомірно враховуючи строк розгляду справи судом касаційної інстанції.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом ( STANKOV v.BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року ).

Відтак, зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди за незаконне порушення кримінальної справи відносно неї, пред`явлення підозри, обвинувачення, тривалий розгляд кримінальної справи з 17 лютого 2015 року по 11 січня 2018 року, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, зокрема: за 34 місяці 06 днів по 6 000,00 грн ( мінімальний розмір заробітної плати станом на 01 січня 2021 року ), що у загальному розмірі складає 205 161,29 грн ( 34 х 6 000 + 6 000 : 31 х 6 ).

Окрім того, позивачка при розрахунку розміру моральної шкоди помилково виходила із мінімального розміру заробітної плати у розмірі 4 173,00 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки 236 100,00 грн в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги, враховуючи встановлені обставини справи, положення зазначених норм законодавства, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дав невірну правову оцінку доказам у справі, а відтак - відмовив у позовних вимогах в цій частині, вказавши, що зазначена позовна вимога не обґрунтована належними доказами, зі змісту наданих позивачкою документів не вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 236 100,00 грн позивачка понесла саме у цій справі, при цьому, законодавством України не передбачено можливість відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.

При цьому, як встановлено апеляційним судом, право вимоги щодо судових витрат ОСОБА_1 не належить, оскільки за правочином воно перейшло до Адвокатського об`єднання «Аксіо».

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 1, 2, 3, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 24, 1176 ЦК України, ст. 265 ЦПК України, а також неврахування зазначених нею правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, частково підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесені ним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Інші доводи апеляції, зокрема, про те, що належним розміром компенсації душевних страждань позивачки, приниження її честі та гідності є десятикратна мінімальна сума у розмірі 2 086 500,00 грн, з точки зору суду другої інстанції, є необґрунтованими та правового значення для правильного вирішення заявлених апеляційних вимог не мають в частині, що перевищує визначену апеляційним судом суму грошових коштів.

Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову на підставі положень ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального та процесуального права у визначених ним ( судом другої інстанції ) розмірах.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення заявлених вимог.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України ( місцезнаходження: 01601 м. Київ, вул. Бастіонна 6, ) на користь ОСОБА_1 , прож в кв. АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 205 161,29 грн.

Іншу частину заявлених позовних вимог залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Д.Р. Гаращенко

Л.П. Сушко