ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4704/20
провадження № 2/753/165/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.,

при секретарі Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача Петрик М.М. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об`єктів будівництва» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів

В С Т А Н О В И В :

12 березня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об`єктів будівництва» (далі по тексту - Позивач) звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 (далі - Відповідач) суми безпідставно набутих коштів в розмірі 1 500 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перерахування позивачем відповідачу коштів, згідно платіжного доручення №1 від 06.02.2018 року з призначенням платежу: "зворотна безвідсоткова фінансова допомога згідно Договору №06/02-2018 від 06.02.2018 без ПДВ", здійснене позивачем безпідставно, оскільки Договір №06/02-2018 від 06.02.2018 року між сторонами в письмовій формі не укладався, а отже між сторонами не існують жодних договірних відносин та/або зобов`язань.

Ухвалою суду від 24.03.2020 року прийнято позовну до розгляду та відкрито провадження у справі.

04.01.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову пояснив, що засновниками юридичної особи ТОВ «Інститут комплексного проектування об`єктів будівництва» є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що мають частки по 25% в статутному фонді товариства. Спочатку дивіденди засновникам не виплачувалися, але у лютому 2018 року до ОСОБА_3 звернувся директор ОСОБА_5 та запропонував виплатити йому дивіденди у розмірі 1 500 000,00 грн. ОСОБА_3 погодився та надав ОСОБА_5 номер своєї картки(рахунку) у Приватбанку. Через декілька днів на банківський рахунок ОСОБА_3 надійшла попередньо обумовлена сума. В подальшому до ОСОБА_3 від імені директора ОСОБА_5 звернувся інший засновник підприємства ОСОБА_4 з проханням повернути грошові кошти, що були виплачені ОСОБА_3 в якості дивідендів. Через декілька днів ОСОБА_3 особисто передав в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви. Пояснив, що ОСОБА_3 не заперечує про отримання цих коштів, але в платіжному дорученні зазначена підстава їх отримання, а тому застосування статті 1212 ЦК виключається.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

06.02.2018 року позивачем на підставі платіжного доручення №1 було перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 1 500 000,00 грн. із призначенням платежу: «Зворотна безвідсоткова фінансова допомога, згідно Договору № 06/02-2018 від 06.02.2018 без ПДВ».

Проте, позивач наполягає, що договірні відносини між ним та відповідачем відсутні та гроші перераховані безпідставно.

Станом на день розгляду справи відповідач грошові кошти не повернув, внаслідок чого останній звернувся до суду з даним позовом.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частиною 2 статті 642 ЦК України).

Як встановлено судом, 06.02.2018 року позивачем на підставі платіжного доручення №1 було перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 1 500 000,00 грн. із призначенням платежу: «Зворотна безвідсоткова фінансова допомога, згідно Договору № 06/02-2018 від 06.02.2018 без ПДВ».

При цьому, між сторонами письмовий договір фінансової допомоги не укладався, що не спростовано обома сторонами в судовому засіданні та наданими до суду поясненнями по суті спору.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що ним з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 було створено Товариство на довірливих началах. Спочатку вони разом його розвивали, але в подальшому виник конфлікт. У 2017 році ОСОБА_3 отримував дивіденди на підставі рішення Загальних Зборів Товариства, але після 2018 року Загальні Збори не скликалися і рішення про виплату дивідендів не приймалося. У спірний період ОСОБА_5 виконував обов`язки директора. Договір фінансової допомоги чи будь-який інший договір з ОСОБА_3 він не підписував, наказ про перерахування грошових коштів не видавав. Більш того, спірні грошові кошти не можуть бути дивідендами, оскільки рішення Загальних Зборів щодо їх виплати не приймалося. Якби ОСОБА_8 повернув грошові кошти, які йому не належать, то підприємство могло би працювати.

Зі змісту платіжного доручення №1 від 06.02.2018 вбачається, що спірні грошові кошти в сумі 1500 000,00 грн. були перераховані позивачем відповідачу як поворотну фінансову допомогу згідно Договору №1 від 06.02.2018 року.

За правовою природою договір про поворотну фінансову допомогою відноситься до договору позики.

Так, згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, є обов`язковим укладення договору позики в письмовій формі, оскільки сума договору не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, однак, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт укладання сторонами письмового договору фінансової допомоги.

Заперечення відповідача щодо того, що в платіжному дорученні зазначена підстава їх отримання, а тому застосування статті 1212 ЦК виключається, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів існування правових відносин між сторонами.

Пояснення допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 не можуть бути покладені в основу позиції відповідача, оскільки вони є суперечливими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач проти існування договору фінансової допомоги та протоколу загальних зборів учасників, яким вирішено питання розподілу дивідендів заперечує.

У разі посилання учасника справи на вчинення іншим учасником справи певних дій, суд досліджує питання відповідності наданих доказів фактичним обставинам певних подій. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину вчинення/не вчинення відповідних дій встановленою.

Жодною із сторін оригіналу договору фінансової допомоги та протоколу загальних зборів учасників за підписом директора Товариства надано не було.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, оскільки повинен зберігати об`єктивність та неупередженість здійснюючи судочинство при дослідженні поданих сторонами доказів, що передбачено статтями 12 та 13 ЦПК України.

Як унормовано приписами частини другої статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

З огляду на викладене, врахувавши розподіл обов`язків доказування, суд зазначає про те, що відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що договір фінансової допомоги між сторонами не укладався, як і не доведено обставин його укладення.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку між позивачем і відповідачем були відсутні договірні правовідносини з поворотної фінансової допомоги (позики), отже, відповідач безпідставно набув за рахунок позивача грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн., які в силу ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вказані висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України у постанові від 29.11.2017 у справі №214/9128/14-ц, який погодився із висновками судів про те, що оскільки грошові кошти набуті відповідачкою за договорами, які між сторонами не укладались, то такі грошові кошти вважаються набутими без достатньої правової підстави.

Розподіл судових витрат в частині сплати судового збору здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Враховуючи викладене і керуючись Конституцією України, статтями 2, 11, 1212 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об`єктів будівництва» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут комплексного проектування об`єктів будівництва» () безпідставно набуті кошти в розмірі 1 500 000 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 22 500 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної или після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р.Лужецька