Справа № 589/1627/21
Провадження № 2/589/1009/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі головуючого судді Курбанової А.Р., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» (далі по тексту - ТОВ «ШП «Харківенергоремонт») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що виникла у період з 01.10.2015р. по 31.12.2017р. у загальному розмірі 8083 грн 86 коп.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач, всупереч нормам ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, не виконує зобов`язання по оплаті послуг теплопостачання.

Ухвалою суду від 18 травня 2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено здійснити її розгляд в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, також в цій ухвалі роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

19.08.2021р. від відповідача надійшов відзив, в якому, заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначає про відсутність у неї з позивачем договірних відносин щодо надання послуг з теплопостачання. Зауважила, що долучений до матеріалів договір про надання населенню послуг з теплопостачання від 17.10.2006р. не містить її підпису, а договір від 01.02.2017р. підписаний не нею. Також відповідач акцентувала увагу суду на тому, що у спірний період вона не отримувала послуг позивача, оскільки її квартира відключена від мережі централізованого опалення. Також відповідач стверджувала про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості з підстав незазначення у ньому тарифу на послуги. Одночасно заявила про застосування до вимог позивача позовної давності.

В свою чергу позивач у відповіді на відзив зазначив про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача. Зауважив, що відсутність письмово оформленого договору з виконавцем послуг у період до 01.02.2017р. не позбавляє особу обов`язку оплачувати надані йому послуги, більш того, відповідач підписала договір від 01.02.2017р., а відключення від мереж теплопостачання у даному випадку не є підставою для звільнення споживача від оплати за цю послугу, оскільки у спірний період процедура такого відключення не була завершена. Зазначив, що долучені до позову витяги з постанов НКРЕКП вказують на тарифи, за якими нараховувалась плата за послуги у спірний період. Вважав, що на момент звернення до суду з даним позовом строк позовної давності не сплив, оскільки такий перервався поданням 02.04.2018р. заяви про видачу судового наказу.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає необхідним зупинитись на наступному.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» рішенням виконкому Шосткинської міської ради № 226 від 28.07.2006 року визначене виконавцем послуг з централізованого теплопостачання для опалення та підігріву питної води. Також рішенням виконкому Шосткинської міської ради за № 38 від 31.01.2011 року, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 792 від 27.06.2014р, постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг № 1171 від 30.03.2015р., № 1101 від 09.06.2016р., №1536 від 28.12.2017р. були встановлені тарифи на послуги теплопостачання.

Відповідач була споживачем послуг позивача у період, за який заявлена заборгованість, будучи власником квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується довідкою ТОВ «Шосткажитлосервіс» від 30.09.2019р. /а.с.7/. При цьому відповідачем не спростовувався факт належності цієї квартири саме їй.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що власник квартири зобов`язаний сплачувати комунальні послуги в повному обсязі у строки, встановлені договором або законом.

01.02.2017р. між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Споживач) був укладений договір про надання послуг з теплопостачання, за умовами якого виконавець зобов`язався своєчасно надавати споживачу відповідної якості послуги з теплопостачання, а споживач - своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені цим договором. Строк дії договору був обумовлений сторонами на один рік з можливістю автоматичної пролонгації за відсутності заперечень проти цього сторін.

Всупереч ч.3 ст. 12, ч.1ст. 81 ЦПК України відповідач не довела за допомогою належних та допустимих доказів своє твердження про те, що договір від 01.02.2017р. підписаний не нею, а тому судом ці доводи відповідача до уваги не приймаються.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору та інших правочинів, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (Виконавець), зобов`язується за завданням другої сторони (Замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 24.06.2004 № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України від 24.06.2004 № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. В свою чергу відповідно до частини 1 статті 1 зазначеного Закону, споживачем - є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України від 24.06.2004 № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В свою чергу, статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі Правила) встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

В п. 9 договору про надання послуг з теплопостачання від 01.02.2017р. визначено, що плата за послуги вноситься не пізніше 27 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Таким чином, суд доходить висновку, що між позивачем та відповідачем у справі у період, за який заявлена заборгованість, існували взаємні права та обов`язки: у позивача - по наданню послуг у строк та належної якості, а у відповідача - по оплаті цих послуг та можливості оспорювати їх якість та ціну.

Відповідно до п.20 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 № 1198, облік обсягу споживання теплової енергії і параметрів теплоносія ведеться на межі балансової належності теплових мереж теплопостачальної організації та споживача або за домовленістю сторін в іншому місці.

Факт надання позивачем послуг з теплопостачання будинку відповідача підтверджується актами приймання теплоносія на опалюваний об`єкт та перевірки роботи системи опалення після подачі теплоносія, складеними в жовтні 2015-2017 року /а.с. 18-20/.

В цьому контексті, з огляду на доводи відповідача щодо відсутності між нею та позивачем договірних відносин, суд вважає необхідним зауважити, що споживачі, в силу зазначених норм закону, зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності між сторонами до 01.02.2017р. договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг до цієї дати.

Така позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним в постанові №6-2951цс/15 від 20 квітня 2016 року, в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

При цьому, зважаючи на інші доводи відповідача щодо надання їй дозволу на відключення квартири від мережі централізованого теплопостачання, суд вважає за необхідне надати правову оцінку і цій обставині та, передусім, у цьому контексті звернути увагу відповідача на відсутність доказів такого відключення з дотриманням вимог чинного на час відключення законодавства.

Вказані висновки суду обґрунтовуються наступним.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, додержання вимог договору та нормативно-правових актів і забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання.

Порядок відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів на час проведення такого відключення було врегульовано Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005р. № 4 (далі - Порядок № 4), який втратив чинність лише 17.09.2019р.

Цим порядком була визначена процедура відключення від мереж централізованого опалення, яка передбачала отримання дозволу постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (далі - Комісія), безпосередньо відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, складання по закінченню таких робіт акту та затвердження його Комісією.

За приписами п. 2.7 Порядку № 4 лише після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони мали переглядати умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Разом з тим, відповідачем такий акт суду не наданий. Наявність у відповідача лише дозволу Комісії на відключення від 23.07.2015р. не свідчить про завершення відповідачем процедури відключення квартири від мереж централізованого теплопостачання саме у період, за який заявлено заборгованість, та відповідно відсутні підстави для звільнення її від обов`язку оплачувати послуги з централізованого теплопостачання протягом спірного періоду.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, наявність та загальний розмір заявленої до стягнення заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем, яка виникла за період з 01.10.2015р. по 31.12.2017р. у сумі 8083 грн 86 коп. витікає зі змісту правовідносин, які виникли між сторонами, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем.

Разом з тим, відповідач подала заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позивач стверджує, що його звернення 02.04.2018р. до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що виникла у період з 01.10.2015р. по 31.12.2017р., перервало перебіг строку позовної давності, а тому на день звернення з цим позовом такий строк не сплив.

Проте суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки на підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі N 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу не перериває перебіг позовної давності.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17-ц.

При цьому, аналізуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч. 5 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що у даному випадку перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Розрахунковим періодом для оплати цих житлово-комунальних послуг є календарний місяць. В п. 9 договору про надання послуг з теплопостачання від 01.02.2017р. сторонами було визначено, що плата за послуги вноситься не пізніше 27 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, протягом спірного періоду відповідач не вносила платежів на оплату послуг позивача. При цьому останній у спірному періоді платіж за грудень 2017 року відповідач мала внести до 27 січня наступного року.

Відтак, саме з 28 січня 2018 року почався перебіг позовної давності щодо платежу за останній із заявлених розрахункових періодів, який не переривався.

Таким чином, остаточно строк позовної давності у даному випадку сплинув у січні 2021 року, в той час як із позовом до суду позивач звернувся лише 21 квітня 2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що відповідачем під час розгляду даної справи заявлено про застосування інституту позовної давності та судом встановлено, що такий строк дійсно сплив до подання даного позову до суду позивачем, суд дійшов висновку, що у його задоволенні слід відмовити.

Зважаючи на результати вирішення цього спору, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова