Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 175/1281/17

провадження № 61-4224св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , державний реєстратор Василенко Благовіст Володимирович,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року у складі судді Бойка О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Василенка Б. В., третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконними дій державного реєстратора та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що між ним та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено кредитний договір від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74.

На забезпечення зобов`язань за кредитним договором 11 квітня 2008 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки № 014/3101/147353, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л., зареєстрований в реєстрі за № 1723.

У подальшому, шляхом укладення договорів відступлення права вимоги, ОСОБА_2 набула права вимоги до нього за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, та звернулась до державного реєстратора для проведення реєстрації права власності майна позивача, яке перебуває в іпотеці, за нею.

Державним реєстратором було проведену відповідну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2

ОСОБА_1 вважає, що проведення державної реєстрації відбулось з порушенням вимог законодавства України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області (далі - КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області) Власенка Б. В. від 20 грудня 2016 року, індексний номер 33047203, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 1 986 кв. м, кадастровий номер :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та від 20 грудня 2016 року, індексний номер 53047445, про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- визнати незаконними дії державного реєстратора КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Василенка Б. В., вчинені 19 грудня 2016 року, за індексним номером 33047203, за номером запису про право власності 18162044, щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 1 986 кв. м, кадастровий номер :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та вчинені 19 грудня 2016 року, за індексним номером 33047445, за номером запису про право власності 18162259, щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 за номером запису про право власності 18162044, на земельну ділянку площею 1 986 кв. м, кадастровий номер :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 за номером запису про право власності 18162259, на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень у справі

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Василенка Б. В. від 20 грудня 2016 року, індексний номер 33047203, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 1 986,00 кв. м, за кадастровим номером :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та від 20 грудня 2016 року, індексний номер 53047445, про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Визнано незаконними дії державного реєстратора Василенка Б. В., вчинені 19 грудня 2016 року за індексним номером 33047203, за номером запису про право власності 18162044, щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 1 986,00 кв. м, за кадастровим № :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та вчинені 19 грудня 2016 року за індексним номером: 33047445, за номером запису про право власності 18162259, щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 за номером запису про право власності 18162044 на земельну ділянку, площею 1 986,00 кв. м, за кадастровим № :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 за номером запису про право власності 18162259, на житловий будинок АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_2 та визнано право власності за ОСОБА_1 на зазначені об`єкти нерухомого майна.

Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-1754св18).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Власенка Б. В. від 20 грудня 2016 року, індексний номер 33047203, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 1 986 кв. м, кадастровий номер :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та від 20 грудня 2016 року, індексний номер 53047445, про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Визнано незаконними дії державного реєстратора КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Василенка Б. В., вчинені 19 грудня 2016 року, за індексним номером 33047203, за номером запису про право власності 18162044, щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 1 986 кв. м, кадастровий номер :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та вчинені 19 грудня 2016 року, за індексним номером 33047445, за номером запису про право власності 18162259, щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 за номером запису про право власності 18162044, на земельну ділянку, площею 1 986 кв. м, кадастровий номер :05:010:0039 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , за номером запису про право власності 18162259, на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що при прийнятті рішення про державну реєстрацію нерухомого майна та проведенні реєстраційних дій державний реєстратор порушив вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Усупереч вимогам статті 36 Закону України «Про іпотеку» та у спосіб, не передбачений положеннями договору іпотеки від 11 квітня 2008 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» реалізувало своє право на задоволення вимог іпотекодавця у позасудовий спосіб, уклавши 28 жовтня 2016 року із ПАТ «Вектор Банк» договір відступлення права вимоги. Усупереч положенням статей 18, 19, 36 Закону України «Про іпотеку», статей 513, 514 ЦК України, зазначений договір не був зареєстрований та не відбулась відповідна державна реєстрації іпотекодежателя.

Договори відступлення права вимоги щодо іпотечного договору, укладені 28 жовтня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «СВ Фінанс», а також між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 , також не відповідають вимогам зазначених норм матеріального права, оскільки не відбулось державної реєстрації зміни іпотекодержателя. Таким чином, ОСОБА_1 жодних договорів не укладав та не перебував у договірних відносинах із ПАТ «Вектор Банк», ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

29 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що всупереч вимогам частини четвертої статті 263 ЦПК України під час нового розгляду справи суди не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у цій справі у постанові від 05 грудня 2018 року.

Суди помилково ототожнили реєстрацію обтяження в реєстрі обтяжень на підставі договору іпотеки з реєстрацією договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у жовтні 2020 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тарянік К. О., заперечував проти доводів ОСОБА_2 , а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року просив залишити без змін.

У додаткових поясненнях ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тарянік К. О., зазначив про те, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 28 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою ОСОБА_2 .

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року і витребувано із суду першої інстанції цивільну справу № 175/1281/17.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

11 квітня 2008року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/147353/3101/74, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 395 000, 00 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно з умовами договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 1723.

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме

майно - житловий цегляний будинок А, загальною площею 546, 9 кв. м, з яких житлова площа складає 148,1 кв. м, та господарські будівлі і споруди: басейн бетонний, зливна яма цегляна, колодязь бетонний, огорожа металева, цегляна, шлакоблочна, бетонна № 1-6, що знаходяться у АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, площею 1 986, 00 кв. м, надана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :05:010:0039.

Згідно з підпунктом 5.5.1 іпотечного договору у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно зі статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як первісний кредитор відступило ПАТ «Вектор Банк» як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс» (далі - ТОВ «СВ Фінанс») укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Вектор Банк» як первісний кредитор відступило ТОВ «СВ Фінанс» як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

28 жовтня 2016року між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» як первісний кредитор відступило ОСОБА_2 як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі № 175/4901/15-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 задоволено повністю, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок та земельну ділянку).

ОСОБА_2 звернулася до державного реєстратора КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Василенка Б. В. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання спору шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що слугувало підставою для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33047203, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 грудня 2016 року, індексний номер 33047445.

У державному реєстрі речових прав здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки (житловий будинок та земельну ділянку) згідно з договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353 за ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у цій справі № 175/1281/17 (провадження № 61-1754св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року не повною мірою відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Вирішуючи указаний спір, суди попередніх інстанцій у цілому дійшли правильних висновків про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що при прийнятті рішення про державну реєстрацію нерухомого майна та проведенні реєстраційних дій державний реєстратор порушив вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, і позивачем правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Водночас, мотивуючи висновок про задоволення позовних вимог, суди всупереч вимогам частини четвертої статті 263, частини першої статті 417 ЦПК України не повною мірою врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 грудня 2018 року у цій справі.

Так, однією з підстав для скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд зазначив необхідність встановлення того, чи відповідає договір відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за іпотечним договором вимогам статей 513, 514 ЦК України.

Судами встановлено, що 28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» як первісний кредитор відступило ОСОБА_2 як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні встановлені законодавством України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, є характерним спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

У постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала на відсутність підстав для відступу від зазначених висновків.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України. У зазначеній постанові від 16 березня 2021 року вказано, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ (пункт 62).

У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала на відсутність підстав для відступу від зазначених висновків, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16 (провадження № 61-18037св18) зроблено правовий висновок щодо тлумачення абзацу 9 статті 1, статті 24 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержателем може бути тільки особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням, оскільки іпотека слідує за основним зобов`язанням з метою його забезпечення. Законом України «Про іпотеку» не передбачено існування конструкції «абстрактної» іпотеки, при якій іпотека існує поза зв`язком із забезпеченням основного зобов`язання. Тобто, законодавством не допускається такої конструкції, коли суб`єктом права вимоги за основним договором буде один суб`єкт, який набув право вимоги внаслідок відступлення, а іпотекодержателем - інший суб`єкт, адже призначенням іпотеки є забезпечення основного зобов`язання.

Отже, правові наслідки щодо незаконності набуття права вимоги за договором відступлення права вимоги за кредитним договором поширюються і на аналогічний договір відсутплення права вимоги за договором іпотеки.

Питання правомірності відступлення ТОВ «СВ Фінанс» права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353 на користь ОСОБА_2 , яке ТОВ «СВ Фінанс» набуло від ПАТ «Вектор Банк», а останнє - від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як первісного кредитора, було предметом вирішення під час розгляду судами справи № 175/1785/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «СВ Фінанс» про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 28 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О., та зареєстрований в реєстрі № 1661, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л., та зареєстрованим в реєстрі за № 1723, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 175/1785/17 скасовано постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року залишено в силі.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки під час розгляду справи № 175/1785/17 надано правову оцінку договору відступлення вимоги за кредитним договором, і судом встановлено, що таке відступлення права вимоги на користь ОСОБА_2 суперечить вимогам чинного законодавства України, колегія суддів відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України вважає ці обставини такими, що мають преюдиційне значення для цієї справи, яка є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

У розумінні положень пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є:

- власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав;

- іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації

Так, зокрема у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою (пункт 2 указаної статті).

Встановлення судом у справі № 175/1785/17 обставин недійсності договорів відступлення ТОВ «СВ Фінанс» права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353 на користь ОСОБА_2 спростовує наявність у неї будь-яких майнових прав щодо іпотечного майна та, відповідно, унеможливлює реєстрацію права власності за нею на спірне майно. Зазначене вказує на порушення державним реєстратором вимог частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, вказані у касаційній скарзі доводи ОСОБА_2 про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права є обґрунтованими в частині неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у цій справі у постанові від 05 грудня 2018 року, про необхідність встановлення того, чи відповідає договір відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за іпотечним договором вимогам статей 513, 514 ЦК України. З огляду на викладене рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в мотивувальній частині підлягають доповненню щодо мотивів задоволення позову.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року змінити шляхом доповнення їхніх мотивувальних частин мотивами задоволення позову, викладеними у мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк