Постанова

Іменем України

08 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 308/13290/18

провадження № 61-8124 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , житлово-будівельний кооператив «Юність», відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , житлово-будівельний кооператив «Юність» (далі - ЖБК «Юність»), відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 83/19-18-2008, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 52 000 дол. США зі строком користування до 27 серпня 2028 року та сплатою процентів згідно умов договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 серпня 2008 року між банком, ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку банку.

Вказувала, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2011 року, яке набрало законної сили, солідарно стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (фінансового поручителя) на користь ПАТ «Кредобанк» 481 843,22 грн заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 83/19-18-2008 та судові витрати.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (далі - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») укладено договір факторингу, за яким відбулося відступлення (купівля-продаж) права вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 83/19-18-2008, а 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, за умовами якого до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» перейшли права та обов`язки ПАТ «Кредобанк» за договором іпотеки.

15 лютого 2013 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду замінено стягувача з ПАТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2п-2649/11, виданого 22 листопада 2012 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь банку кредитної заборгованості.

Вказувала, що станом на 07 листопада 2017 року заборгованість ОСОБА_3 перед стягувачем склала 2 619 014,17 грн.

13 грудня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» (далі - ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп»), який є правонаступником ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», та ОСОБА_1 укладено договори про відступлення права вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 83/19-18-2008 і договором іпотеки. Отже, новим іпотекодержателем і обтяжувачем квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_1 .

Вказувала, що за умовами договору іпотеки іпотекодержатель має право за рахунок предмету іпотеки на власний розсуд звернути стягнення на предмет іпотеки, продати від свого імені чи прийняти у власність. Оскільки заборгованість ОСОБА_3 перед новим кредитором та іпотекодержателем - ОСОБА_1 , не погашена, нею прийнято рішення звернути стягнення на предмет іпотеки.

20 грудня 2017 року на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_3 було направлено повідомлення-вимогу про сплату кредитної заборгованості у розмірі 2 619 014,17 грн, яка залишена без реагування.

Згідно з інформацією ЖБК «Юність» від 12 липня 2018 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та фактично проживає ОСОБА_2 , якій 21 серпня 2018 року було надіслано повідомлення-вимогу про звільнення житлового приміщення у добровільному порядку. Проте, від отримання поштової кореспонденції ОСОБА_2 ухиляється.

Вказувала, що факт реєстрації і проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі обмежує її право як іпотекодержателя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року у складі судді Іванова А. П. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , який не пред`являв до ОСОБА_2 вимогу про виселення та звільнення вказаної жилої площі, а наявність лише зареєстрованого обтяження на це нерухоме майно за ОСОБА_1 не дає їй права звертатися до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року скасовано, й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до пунктів 18.1., 18.4., 18.5.1.,18.5.2. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку, укладеного 27 серпня 2008 року між ОСОБА_2 ОСОБА_3 і банком, останній у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог банку як іпотекодержателя. У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки покупець передає у власність банку предмет іпотеки; рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається банком одноосібно. У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки банк має від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених законом України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що у спірних правовідносинах правами та обов`язками банку за вказаним договором наділена ОСОБА_1 .

Заборгованість перед новим кредитором - ОСОБА_1 ОСОБА_3 не погасив.

Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_1 , як новий кредитор та іпотекодержатель майна, направила ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про своє рішення звернути стягнення на предмет іпотеки та про необхідність звільнити квартиру в добровільному порядку, однак таке залишено було без реагування.

Встановивши, що всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням квартиру ОСОБА_2 не звільнила і з 27 серпня 2008 року без будь-яких правових підстав продовжує у ній проживати, врахувавши, що на момент розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на іпотечне майно та є фактичним його власником, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач, як іпотекодержатель та юридичний власник майна, несе певні обмеження своїх прав у зв`язку з недобросовісною поведінкою ОСОБА_2 , тому такі підлягають судовому захисту у спосіб, обраний позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 березня 2020 року й залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 308/13290/18 із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 346/1305/19.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції грубо порушено вимоги статті 367 ЦПК України, оскільки у суді апеляційної інстанції позивач змінив правову підставу позову, зокрема, послався на те, що ОСОБА_1 є фактичним власником іпотечного майна, а тому реєстрація і проживання ОСОБА_2 у належній вже їй квартирі грубо порушує права власника. З урахуванням цих обставин апеляційним судом скасовано законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про виселення відповідача із спірної квартири.

При цьому, апеляційним судом не надано належної оцінки тій обставині, що спірна квартира лише частково була придбана за кредитні кошти, що виключає можливість виселення відповідача із займаного приміщення без надання іншого житла.

Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач набуваючи спірне майно у власність, була обізнана про наявність обтяжень та речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а отже, мала можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість. Практика Верховного Суду свідчить про те, що при застосуванні статті 109 ЖК УРСР судам слід дотримуватись балансу прав та інтересів у спірних правовідносинах і за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке надається відповідачу, у позові про виселення слід відмовити. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач є пенсіонеркою, іншого житла не має і проживала у даній квартирі на законних підставах: спочатку як власник квартири, а згодом - як член сім`ї нового власника - ОСОБА_3 .

Крім того, посилаючись на те, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 є правонаступником ВАТ «Кредобанк», суд апеляційної інстанції залишив поза увагою і той факт, що позивач на підтвердження свого права як нового кредитора за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 83/18-18-2008 та іпотекодержателя іпотечного майна надала лише договори від 13 грудня 2017 року про відступлення прав вимоги, укладеними між нею та ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп». Проте, матеріали справи не містять доказів переходу прав вимоги за вказаними договорами від ВАТ «Кредобанк» до ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп», що ставить під сумнів правомірність вимог позивача як кредитора та іпотекодержателя в цілому.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Зазначав, що належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні, а докази переходу прав вимоги за вказаними договорами від ВАТ «Кредобанк» до ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» позивач не мала змоги надати, оскільки не була стороною цих правочинів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 27 серпня 2008 року між ОСОБА_2 (продавець), ОСОБА_3 (покупець) та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку ВАТ «Кредобанк».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2011 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк» була стягнута заборгованість.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 83/19-18-2008, укладеним між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3

15 лютого 2013 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області здійснено заміну стягувана у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

13 грудня 2017 року між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення прав вимог за кредитним договором відносно кредитного договору від 27 серпня 2008 року № 83/19-18-2008 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_3 . Таким чином, позивач ОСОБА_1 набула прав нового кредитора.

Станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, сформованого 13 грудня 2017 року, іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а. с. 38-39, т. 1).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, обтяжувачем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а. с. 36-37, т. 1).

Відповідно до інформаційної відповіді голови правління «Юність» Метенканича В. Г. від 12 липня 2018 року вих. № 1, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та фактично проживає відповідач ОСОБА_2 .

За даними паспорта громадянина України місце реєстрації ОСОБА_2 за адресою спірної квартири зареєстровано 02 листопада 1952 року.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є не тільки попереднім власником спірної квартири, а й членом сім`ї ОСОБА_3 - його матір`ю.

Відповідно до пунктів 7, 9 договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ВАТ «Кредобанк» 27 серпня 2008 року, особи, які проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття із реєстрації) із квартири у строки, встановлені цим договором; продавець зобов`язується звільнити і передати квартиру покупцю в належному стані в день нотаріального посвідчення цього договору.

Відповідно до пункту 18.1. указаного договору банк, у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави, на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог банку як іпотекодержателя (пункт 18.4. договору).

У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки покупець ( ОСОБА_3 ) передає у власність банку предмет іпотеки; рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається банком одноосібно (18.5.1.договору ).

У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки банк має від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених законом України «Про іпотеку» (пункт 18.5.2. договору).

20 грудня 2017 року ОСОБА_1 , як новий кредитор та іпотекодержатель майна, направила ОСОБА_3 повідомлення-вимогу про сплату заборгованості на загальну суму 97 065,52 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 2 619 014,17 грн, протягом 30-ти днів із моменту отримання цього повідомлення, а в разі непогашення цієї заборгованості - про намір укласти від власного імені договір купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою особою (а. с. 42-43, т. 1).

Заборгованість ОСОБА_3 не погашена.

21 серпня 2018 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про своє рішення звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та необхідність звільнити квартиру в добровільному порядку протягом одного місяця із дня отримання цього повідомлення-вимоги (а. с. 49, т. 1), яке залишилось без виконання.

22 жовтня 2019 року, тобто, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованим 10 березня 2020 року (а. с. 54-60, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції.

У частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» й у частині третій статті 109 ЖК УРСР встановлений порядок дій іпотекодержателя з метою виселення мешканців з їх житла, що є предметом іпотеки, у випадку прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі відповідного договору. Так, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або уклали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

Побідний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 27 серпня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку ВАТ «Кредобанк» на забезпечення виконання умов кредитного договору від 27 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 .

Сторони вказаного договору передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору (пункти 18.1., 18.4., 18.5.1.,18.5.2. договору).

Пунктами 7, 9 вказаного договору сторони погодили, що особи, які проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття із реєстрації) із квартири у строки, встановлені цим договором; продавець зобов`язується звільнити і передати квартиру покупцю в належному стані в день нотаріального посвідчення цього договору.

Договір купівлі-продажу квартири з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку від 27 серпня 2008 року є чинним, а право власності ОСОБА_2 припинено на підставі укладення договору купівлі-продажу квартири, у зв`язку з чим вона втратила право користування житлом.

Судами встановлено, що 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 , як новий кредитор та іпотекодержатель майна, направила ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про своє рішення звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та необхідність звільнити квартиру в добровільному порядку протягом одного місяця із дня отримання цього повідомлення-вимоги, яке відповідачем залишилось без виконання.

Установивши, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі, яка є предметом іпотеки на забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 , при цьому, не є наймачем спірного житлового приміщення, всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням квартиру не звільнила та з часу її продажу продовжує без будь-яких правових підстав у ній проживати, на повідомлення-вимогу про добровільне виселення не реагує, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про її виселення. Суд зауважив, що ОСОБА_1 , як іпотекодержатель і вже новий юридичний власник іпотечного майна, несе певні обмеження своїх прав у зв`язку з недобросовісною поведінкою ОСОБА_2 , тому її права підлягають захисту.

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові. Крім того, у вказаній справі фактичні обставини відмінні від обставин справи, яка переглядається.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (стаття 89 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, оскаржуване судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович