Провадження № 2/761/4977/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

у складі:

головуючого судді Осаулова А.А.

за участю секретаря Путря Д.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача 1 Сидоренко Ю.А.

представника відповідача 2 Радченко В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання частково недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 р. ОСОБА_1 (позивач 1), ОСОБА_3 (позивач 2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», в якому просили суд визнати недійсним договір №212009 про відступлення прав вимоги, укладений 28.11.2019 р. між ПАТ «ВАБ» та ТОВ «Вердикт Капітал» в частині відступлення права вимоги до позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_1 за кредитним договором №66ЗН/08-9 від 07.02.2008 р. та договором поруки від 07.02.2008 р. станом на 26.11.2019 р. у загальному залишку заборгованості в гривні на суму 1789331,56 грн, до складу якої входять: залишок по тілу кредиту в розмірі 707819,56 грн, залишок по відсотках в розмірі 1068873,02 грн, залишок по комісіях в розмірі 12638,98 грн або в загальному залишку заборгованості у валюті- дол.. США, на суму 73525,63 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.11.2019 р. між ПАТ «ВАБ» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №212009 про відступлення прав вимоги, за яким було відступлено право вимоги щодо позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.04.2014 р. у справі №0503/9085/2012 стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором №66ЗН/08-9 від 07.02.2008 р. в розмірі 360078,88 грн за період з 01.10.2009 р. по 01.10.2012 р.

Позивачі зазначають, що договір №212009 від 28.11.2019 р. порушує їх права, оскільки обсяг майнових зобов`язань внаслідок відступлення прав вимоги збільшився до суми 1789331,56 грн, що перевищує в п`ять разів суму заборгованості, яка була стягнута за рішенням суду. Крім того, в договорі про відступлення прав вимоги визначено еквівалент заборгованості в дол. США.

Зазначають, що момент набуття новим кредитором прав вимоги пов`язаний з моментом отримання банком коштів за відступлення права вимоги, але у платіжному дорученні про переказ коштів вказана отримувачем юридична особа: ПАТ «Всеукраїнський Національний банк», а не ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Вказане стало підставою для звернення до суду.

Представник відповідача 2 подав письмові пояснення, в яких заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги укладений в належній формі, дієздатними особами, на підставі вільного волевиявлення та спрямований на реальне настання юридичних наслідків. Вважають, що права позивачів не порушуються укладеним договором. Крім того, в платіжному дорученні про переказ коштів за договором про відступлення права вимоги вказані правильні реквізити ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», код ЄДРПОУ, рахунок отримувача, банк отримувача, а дослідження фактів виконання обов`язку ТОВ «Вердикт Капітал» за договором про відступлення права вимоги не відноситься до предмета розгляду даної справи. (а.с. 70-73)

Ухвалою судді від 23.12.2020 р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 26.05.2021 р. клопотання позивачів про розкриття банківської таємниці -залишено без задоволення. Закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/37605/20, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач 1 позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин просила його задовольнити.

Позивач 2 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, в позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Представники відповідачів заперечили щодо задоволення позову.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.04.2014 р. у справі №0503/9085/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором №66ЗН/08-9 від 07.02.2008 р. в розмірі 360078,88 грн. (а.с. 27-30)

Згідно ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 07 лютого 2008р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 66 ЗН/08-9, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 30300 доларів США зі сплатою 14% річних щомісячно з кінцевим терміном погашення по 06 лютого 2018 року. Також у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 07.02.2008 року, згідно якого відповідачі зобов`язані перед позивачем відповідати за виконання зобов`язань по кредитному договору солідарно.

28.11.2019 р. між ПАТ «ВАБ» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №212009 про відступлення прав вимоги, за яким було відступлено право вимоги, в тому числі щодо позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що випливають з кредитного договору №66ЗН/08-9 від 07.02.2008 р. та договору поруки від 07.02.2008 р. (а.с. 15-26)

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваного договору, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Позивачами протягом розгляду справи не надано доказів того, що вказаний договір було укладений з порушенням вимог законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

У матеріалах справи відсутні докази належного виконання зобов`язань позичальником або поручителями та сплати всієї суми боргу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц

Позивачі зазначають, що оскаржуваний договір відступлення права вимоги є недійсним, оскільки внаслідок укладення вказаного договору збільшився обсяг їх майнових зобов`язань майже у п`ять разів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (див. постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17).

Відтак, судом встановлено, що сторонами при укладені оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивачів, не надано.

Посилання позивачів щодо допущення помилки у платіжному дорученні від 19.11.2019 р. в частині отримувача коштів суд не приймає до уваги, оскільки вказана технічна описка не впливає на дійсність оспорюваного договору. Крім того, в платіжному дорученні інші реквізити, а саме: код ЄДРОПУ, банк отримувача, номер рахунку належать саме ПАТ «ВіЕйБ Банк», що підтверджується оспорюваним договором. (а.с. 17)

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Таким чином, наведені позивачами обставини не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, а тому потрібно відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 16, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 653, 627 ЦК України, ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355, п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання частково недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.11.2019 року, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ТОВ «Вердикт Капітал».

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивачі: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

віповідачі: ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, адреса: м.Київ, вул.Дегтярівська, 27Т, товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адреса: м.Київ, вул.Кудрявський узвіз, 5-б.

Повне рішення виготовлено 08.10.2021

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов