Справа № 2-12/11
Провадження № 2-з/508/11/21
У Х В А Л А

Іменем України

"09" вересня 2021 р. смт. Миколаївка

Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Банташ Д.С.

за участю: секретаря с/з - Дровніченко В.О.

відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_1

представника відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом - адвоката Сатановського М.С.

представника позивача за первісним позовом і відповідача за зустрічним позовом - адвоката Батченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т. Миколаївка Одеської області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки та правовстановлюючого документу, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу і відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

В провадженні Миколаївського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки та правовстановлюючого документу, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу і відшкодування моральної шкоди.

09 вересня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову, згідно якої, заявник просила накласти арешт на земельну ділянку, яка перебуває у власності ОСОБА_2 на правах приватної власності площею 7,93 га, що розташована на території Катерино-Платонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Заявник, ОСОБА_1 і її представник, адвокат Сатановський М.С., заяву підтримали у повному обсязі з підстав викладених у заяві.

Позивач за первісним позовом, ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явилася.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Батченко О.О., заперечувала проти задоволення заяви, зазначала, що заява є необґрунтованою і тому задоволенню не підлягає.

Проаналізувавши зміст позовних вимог, розглянувши подану заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 просить накласти арешт на земельну ділянку належну ОСОБА_2 на правах приватної власності площею 7,93 га, що розташована на території Катерино-Платонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову, заявник посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим у майбутньому виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року за № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями статей 149 та 150 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Отже, особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Статтею 12 ЦПК України передбачено принцип змагальності сторін, згідно якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яке рішення суду має бути законним та належним чином обґрунтованим, спиратися на належні докази, які в силу норм ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України подаються стороною на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Разом із тим вказана заява про забезпечення позову зазначеним вище критеріям не відповідає.

Заявником в обґрунтування загрози невжиття заходів забезпечення позову вказується, що відповідач за зустрічним позовом по справі може передати вказану земельну ділянку третім особам для уникнення виконання рішення суду.

Однак такі доводи не можуть бути достатніми для забезпечення позову, оскільки згідно з положенням ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, що свідчить про те, що особа має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд в межах визначених законом.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про наміри ОСОБА_2 відчужити будь-яким способом вказане нерухоме майно з метою уникнення виконання судового рішення, при цьому долучені до матеріалів заяви копії договору оренди землі від 10 березня 2009 року і копії додаткової угоди № 41 до договору оренди земельної ділянки від 20.06.2017 року про це не свідчать. Більше того, зазначені договори були укладені ще в 2009 і в 2017 роках.

Як вбачається із змісту заяви про забезпечення позову, позовні вимоги стосуються стягнення суми коштів та безпосередньо не пов`язані із майном, на яке заявник просить накласти арешт. Таким чином, матеріалами заяви взагалі ніяк не доведено в чому саме полягає загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його задоволення та з яких підстав заявник пов`язує виконання рішення цього суду лише шляхом звернення стягнення на дане майно.

У заяві про забезпечення позову заявник формально посилається на необхідність вжиття заходів забезпечення позову, вказуючи на те, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення шляхом передачі вказаного майна у власність іншій особі. Будь-яких доказів того, що відповідач має намір вчинити такі перешкоди щодо виконання рішення суду чи щодо наявності у відповідача наміру відчужити майно, заявником при поданні заяви про забезпечення позову надано не було.

Посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц.

Крім того, пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України чітко передбачено, що накладення арешту на майно в межах здійснення судом заходів забезпечення позову можливе щодо майна, яке належить відповідачеві або підлягає передачі йому і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, крім іншого, у разі коли позовні вимоги стосуватимуться стягнення коштів і позивач має намір забезпечити свій позов шляхом арешту майна боржника, необхідним є наявність належного підтвердження того, що майно, на яке заявник прохає накласти арешт дійсно належить особі до якої спрямовано позовні вимоги про стягнення боргу.

При цьому, заявником до заяви не надано жодного доказу, який би належним чином і достеменно підтверджував право власності відповідача на нерухоме майно.

Натомість, заявник для належного, достатнього та допустимого підтвердження права власності відповідача на нерухоме майно не був позбавлений можливості отримати відповідні докази в відкритих реєстрах.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому, а доводи заявника фактично ґрунтуються на припущеннях.

При цьому суд зауважує, що накладення арешту на майно ОСОБА_2 , вартість якого до того ж невідома, є на переконання суду, безпосереднім обмеженням прав власника такого майна можливості належного володіння, користування та розпорядження останнім.

Надана ж копія довідки Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області від 19 липня 2021 року за № 02-27/19/907, наводить відомості про середню вартість земельної частки (паю) у 2021 році по колишньому КСП «Червоний партизан» розташованого на території Катерино-Платонівської сільської ради Ширяївського району Одеської області, а не вартість самої земельної ділянки в натурі.

Суд приходить до висновку, що заявником не доведено, що невжиття судом такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на вказане нерухоме майно, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє позивача на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями ст.ст. 149-153, 260 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу і відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено до апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст ухвали складено 13 вересня 2021 року.

Суддя Д.С. Банташ