КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/5924/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11225/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О.В., по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., недійсним.

В обґрунтування позову зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина. Вони подали заяву про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, але на момент подачі заяви виявилось, що померлий за життя склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., яким заповів все майно ОСОБА_1 , яка взагалі не є родичем батька. Зазначав, що заповіт порушує їхні права, як спадкоємців першої черги, на усе спадкове майно, оскільки вони є дітьми спадкодавця, та вони не усвідомлюють, яким чином померлий склав заповіт, якщо його стан здоров`я був нестабільним та батько потребував постійного стороннього нагляду. З 2000 року спадкодавець, ОСОБА_4 , часто хворів, страждав провалами пам`яті. Відповідно до медичної картки померлого, починаючи із березня 2000 року, записи різних лікарів підтверджують нестабільний психічний та емоційний стан померлого. Все це вказує, що ОСОБА_4 був як фізично так і психічно нездоровий, отже, не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій (т.1 а.с. 3-7, 35-39).

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов не визнає і вважає, що він не підлягає задоволенню. Зазначала, що проживала з померлим однією сімє'ю як чоловік і жінка десять років, хоча шлюб зареєстрований не був. Вказувала, що померлий дуже ображався на байдужість дітей, які не лише не допомагали йому ні в чому, а навіть не цікавились ним. Зазначала, що спадкодавець дійсно мав ряд захворювань, але жодне з них не викликало у нього психічних розладів, провалів у пам`яті чи чогось подібного (т. 1 а.с. 55-57).

Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що в серпні 2017 року до неї звернувся ОСОБА_4 та висловив бажання скласти заповіт, яким все своє майно він заповідав ОСОБА_1 . На виконання вимог ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» було встановлено особу ОСОБА_4 за наданим ним паспортом. Крім того, цивільна дієздатність ОСОБА_4 була перевірена нею в результаті проведеної з ним розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії та переконалась у здатності ОСОБА_4 усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту її роз`яснень. Сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії - ОСОБА_4 , у неї не виникло. З метою встановлення дійсних намірів ОСОБА_4 , вона провела з ним розмову стосовно змісту його розпорядження на випадок смерті, в результаті якої було встановлено, що ОСОБА_4 розумів значення правочину - заповіту, його умови та правові наслідки, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Після встановлення волевиявлення заповідача - ОСОБА_4 , яке було вільним та відповідало його волі, після встановлення його дійсних намірів, було складено і посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На особисте прохання заповідача заповіт був записаний нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_4 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт був прочитаний заповідачем ОСОБА_4 до його підписання уголос і власноручно підписаний ним у її присутності та посвідчений нею, 28 серпня 2017 року за реєстровим № 380. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі (т. 1 а.с. 54).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано заповіт, складений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 380, недійсним. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 704,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 704,80 грн. У задоволенні вимог про стягнення судових витрат у розмірі 5663,28 грн. відмовлено (т. 2 а.с. 175-193).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 199-206).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не було дотримано вимог законодавства щодо справедливого та неупередженого розгляду справи, неповно з`ясовано обставини справи, зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи № 545 від 01 жовтня 2019 року зроблений Київським міським центром судово-психіатричної експертизи необґрунтований, необ`єктивний та побудований на суперечливих доказах, без урахування частини доказів, які свідчили про нормальний психічний стан ОСОБА_4 на час укладення заповіту. Зазначила, що показання свідків є суперечливими між собою. Також суд першої інстанції не взяв до уваги письмові пояснення третьої особи по справі приватного нотаріуса Кривченко І.В., яка спілкувалась зі ОСОБА_4 в день підписання заповіту та з`ясувала у нього всі необхідні для здійснення нотаріальної дії обставини, зокрема стан психічного здоров`я ОСОБА_4 і його здатність розуміти значення своїх дій не викликало жодних сумнівів.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Чередніченко В.А. подав відзив в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 2 а.с. 232-238)

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представник - адвокат Чередніченко В.А. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. до судуне прибула,про часта місцерозгляду справи була сповіщена повідомленням особисто про що є відмітка працівників пошти, тобто належним чином (т. 2 а.с. 215-222, 226-228, 239).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент складання і підписання заповіту від 28 серпня 2017 року ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що узгоджується з висновком судово-психіатричної експертизи № 545 від 01 жовтня 2019 року та іншим доказами у справі.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який є батьком позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та паспортів (т. 1 а.с. 8, 10, 11-12, 14-16, 24, 113).

28 серпня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 380, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «Усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Зміст ст. 1235, 1236, 1248, 1254, 1241, 1307 ЦК України заповідачу нотаріусом роз`яснено. На особисте прохання заповідача заповіт складено та записано нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_4 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт до підписання прочитаний заповідачем ОСОБА_4 уголос і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса (т. 1 а.с. 106, 110, 122-123, 126-127).

Також встановлено, що 28 серпня 2017 року ОСОБА_4 надав приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. власноручно написану ним заяву про бажання/намір скласти заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зберігається у справах приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. за вх. № 97/02-12 від 28 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 109).

З матеріалів спадкової справи № 588/2017, яка заведена Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , вбачається, що 22 грудня 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до нотаріальної контори письмові заяви № 1485 та № 1487 про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, та цього ж дня дізналися про існування заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 380 від 28 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 112).

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивачі стверджували, що складений 27 серпня 2017 року їхнім батьком заповіт, яким він заповів усе своє майно відповідачеві, є недійсним, оскільки на час складання заповіту заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначені у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2000 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що на виконання вимог ухвали про призначення у справі судово-психіатричної експертизи було зроблено висновок судово-психіатричного експерта № 545 від 01 жовтня 2019 року, проведений експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, з якого вбачається, що експерти надали відповіді на поставлені запитання: ОСОБА_4 у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017) страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та ОСОБА_4 у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017) за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т. 2 а.с. 7-8).

Крім того, у суді першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також лікарі: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Доводи апелянта, що показання свідків є суперечливими між собою, колегія суддів приймає до уваги, проте оцінює їх у сукупності з іншими доказами по справі. Зокрема, допитані районним судом як свідки лікарі ОСОБА_13 , ОСОБА_19 підтвердили факт огляду ОСОБА_4 за його життя та зроблені ними медичні висновки і призначення в медичній документації, яка була надана для проведення судової експертизи. Показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , у т.ч. щодо стану здоров`я ОСОБА_4 на час огляду останнього, не спростовуються й іншими наявними у справі доказами та показаннями інших свідків, допитаних районним судом.

Посилання апелянта на те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 545 від 01 жовтня 2019 року є побудованим на суперечливих доказах без урахування частини доказів, які свідчили про нормальний психічний стан ОСОБА_4 на час укладення заповіту, є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними та не спростовано висновків експертизи.

При цьому, при проведенні експертизи експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи було досліджено надані медичні карти амбулаторного хворого № 151333 (з 2006 року по 2017 рік), медичну карту стаціонарного хворого № 12219, виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 8364 та іншу медичну документацію, яка містилася в матеріалах справи.

У висновком судово-психіатричної експертизи № 545 від 01 жовтня 2019 року зазначено, що ОСОБА_4 протягом свого життя на обліку в лікаря-психіатра не перебував та стаціонарно в психіатричних закладах не лікувався, згідно наданої медичної документації йому, лікарями терапевтом та невропатологом, починаючи з 2006 року серед інших встановлювалися діагнози: «Ішемічна хвороба. Дисциркуляторна енцефалопатія. Церебральний атеросклероз». У 2006 році підекспертний лікувався в Білоцерківській лікарні № 2 з приводу отриманої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку. Згідно подальших записів у медичній карті амбулаторного хворого, у період з 2006 по 2017 рр. ОСОБА_4 висловлював скарги церебрастенічного характеру на головний біль, запаморочення, загальну слабкість, шум у вухах. Починаючи з липня 2017 року відмічалися мнестичні порушення, погана орієнтація в часі та просторі, а також, що хворий заговорюється, а тому лікарями, серед інших почав встановлюватися діагноз: «Старечий маразм» та «Стареча деменція». Вперше цей діагноз був встановлений 31.07.2017 року. Також, підекспертному з цього приводу рекомендувалась консультація психіатра. У подальшому ця рекомендація виконана не була та підекспертний лікарем-психіатром не оглядався. Після підписання заповіту, а саме в жовтні 2017 року ОСОБА_4 проходив лікування в Білоцерківській міській лікарні № 2, де при огляді лікарем-хірургом зазначалось, що він неадекватний, дезорієнтований у просторі та часі, намагається піти додому, для седації підекспертного був призначений розчин діазепаму.

Вказаний висновок експертизи є належним та допустимим доказом у справі, оскільки експертиза була проведена відповідною експертною установою, яка обрана за взаємною згодою сторін, за ухвалою суду, експерти попереджені про кримінальну відповідальність за видачу неправдивого висновку, експертизу проведено на основі медичної документації, дійсність якої не спростована, висновок стосується стану ОСОБА_4 саме на момент складання і підписання заповіту від 28 серпня 2017 року та узгоджується з іншим доказам у справі.

Доводи апеляційної скарги, що приватний нотаріус Кривченко І.В., яка посвідчувала заповіт та спілкувалась зі ОСОБА_4 в день підписання заповіту, з`ясувала стан його психічного здоров`я і його здатність розуміти значення своїх дій, колегія суддів відхилила з огляду на те, що приватний нотаріус не наділений відповідними повноваженнями та не має спеціальних знань для встановлення факту чи фізична особа усвідомлює значення своїх дій та (або) може керувати ними на час вчинення нотаріальної дії, а лише встановлює особу та перевіряє документи.

Доводи апелянта про можливу фальсифікацію медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_4 є припущеннями, які об`єктивними доказами по справі не підтверджені.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на її фінансову неспроможність сплатити у цій справі вартість проведення судової технічної експертизи для перевірки справжності медичної документації, колегія суддів відхилила, оскільки перевірка доводів апелянта про можливу фальсифікацію медичних документів не є предметом доказування у цій цивільній справі. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості у встановленому порядку звертатись до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (фальсифікацію медичних документів) і вимогою перевірки зазначених нею обставин.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки висновку судово-психіатричної експертизи та показів свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інших досліджених доказів, встановив, що в момент складання заповіту 28 серпня 2017 року ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, а отже наявні правові підстави, передбачені частиною 1 статті 225 ЦК України, для визнання складеного ним заповіту недійсним.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду не спростовують, тому у задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Доводи апелянта цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 17 вересня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова