ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6785/21 Справа № 199/5489/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про припинення права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим, 16 вересня 2020 року, позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про припинення права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 та після смерті якої державним нотаріусом їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_3 . Втім, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,2617 га, по АДРЕСА_1 після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для відмови вказано про те, що позивачем не подано правовстановлюючі документи на спадкове майно та реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за померлою не зареєстровано. Право власності на зазначене спадкове майно зареєстровано за іншою особою.

Вказувала, що станом на 01 січня 2013 року у Державному реєстрі земель АДРЕСА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1482 га, за ОСОБА_4 та право постійного користування на земельну ділянку за ОСОБА_4 , площею 0,1135 га. Рішенням міської ради ОСОБА_4 було передано у приватну власність 0,14822 га, з них 0,04820 га для особистого підсобного господарства, 0,1 га присадибна ділянка. Договору купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено не було.

Зазначала, що після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку 07 жовтня 1998 року між спадкодавцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до спадкодавця також перейшло право власності й на земельну ділянку, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування вказаного жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) згідно положень ст.ст.30,67 ЗК України.

Посилаючись на те, що до складу спадкового майна спадкодавця ОСОБА_3 увійшла також земельна ділянка, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) за вказаною адресою, а ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому просила суд ухвалити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,2617 га, по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2021 року у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку на подання клопотання та залучення співвідповідачів відмовлено.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст.127 та 51 ЦПК України, вказувала, що на час подачі позову не знала чи є спадкоємці у ОСОБА_4 . Відповідачем Дніпровську міську раду визначила правильно, оскільки окрім неї жодних спадкоємців у її матері не було. Наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог.

20 липня 2021 року відповідач Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що вони неналежні відповідачі та жодних прав позивача не порушували. Зазначали, що спірна земельна ділянка не належала спадкодавцю.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 . Позивач у встановлений шестимісячний строк подала заяву державному нотаріусу про прийняття спадщини.

Після смерті спадкодавця позивачу державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 жовтня 1998 року за реєстровим номером 2-3038, зареєстрованого у Дніпропетровському МБТІ 26 жовтня 1998 року та записаного у реєстрову книгу №518 за реєстровим номером 10.

Згідно з довідкою відділу у м.Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.38-1258/107-19 від 02 вересня 2019 року, станом на 01 січня 2013 року у Державному реєстрі земель АДРЕСА_1 , зареєстровано: право приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 , площею 0,1482га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю №017336 від 21 вересня 1998 року, на підставі рішення міської ради від 16 липня 1998 року №1360 та право постійного користування на земельну ділянку за ОСОБА_4 , площею 0,1135 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю №017337 від 21 вересня 1998 року на підставі рішення міської ради від 16 липня 1998 №1360.

Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №1360 від 16 липня 1998 року «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська» ОСОБА_4 було передано у приватну власність 0,14822 га, з них 0,04820 га для особистого підсобного господарства, 0,1 га присадибна ділянка.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до даних спадкової справи 908/2003 спадкоємцями померлого є його дружина ОСОБА_5 та його син ОСОБА_6 , які прийняли спадщину в установленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради є неналежним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст.48 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Право на заміну відповідача в судовому процесі закон надає виключно позивачу.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.11) викладена правова позиція, відповідно до якої, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1 та 2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку (ст.51 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2021 року у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку на подання клопотання та залучення співвідповідачів відмовлено.

Згідно ст.16 ЦК України та ст.13 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд; суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 4 ст.10 ЦПК України зобов`язує суд сприяти: всебічному і повному з`ясуванню щодо обставин спору; роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Частина 5 ст.12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що звертаючись до суду з позовом 20 серпня 2020 року позивач зазначала, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , втім клопотання про залучення співвідповідачів було подано до суду лише 07 травня 2021 року, вже після закінчення підготовчого провадження.

Доводи приведені в апеляційній скарзі не дають правових підстав для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Оскільки, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про припинення права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, що не перешкоджає останній звернутися до суду з аналогічними позовними вимогами до належних відповідачів.

Доводи апеляційної скарги стосовно обґрунтованості заявлених вимог не можуть бути прийняті до уваги оскільки суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №200/21840/15-ц.

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2021 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.