КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6255/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Галагана В.І. в м. Київ 30 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), на бездіяльність державного виконавця,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Посилався на те, що на виконанні у Дніпровському ВДВС у м. Києві з березня 2020 року по лютий 2021 року перебувало виконавче провадження № 56038853 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року по справі № 755/22470/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

06 січня 2021 року, не погодившись з розрахунком заборгованості за сплати аліментів від 16 грудня 2020 року, що був виконаний державним виконавцем, він направив до виконавчої служби лист, в якому вимагав перерахувати заборгованість за лютий 2020 року, оскільки в цьому місяці він не працював. У відповідь з виконавчої служби надійшов лист від 15 лютого 2021 року, до якого був долучений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 04 лютого 2021 року, однак його прохання перерахувати борг було проігноровано, і в листі від 15 лютого 2021 року відсутнє обґрунтоване заперечення перерахунку боргу. В лютому 2021 року отримувач аліментів ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення пені на нараховані аліменти, де саме невиправлений борг за лютий 2020 року призводить до несправедливої пені.

На підставі вищевикладеного просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дніпровського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Арійончик К.В. у нездійсненні перерахунку аліментів за лютий 2020 року в частині "сума аліментів яка підлягає стягненню" в сумі 4111,75 грн.; визнати правильним в частині "сума аліментів яка підлягає стягненню" за лютий 2020 року суму 1788,25 грн. відповідно до частини середньої заробітної плати за 1 квартал 2020 року Дрогобицького району Львівської області, та в зв`язку з цим вважати вірним та затвердити проект розрахунку заборгованості по аліментам з лютого 2020 року по січень 2021 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року скаргу повернуто заявнику без розгляду.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що 13 квітня 2021 року Дніпровський районний суд м. Києва вже повертав його скаргу на бездіяльність державного виконавця з тих підстав, що на момент реєстрації заяви Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система не працює, однак постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року було скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Однак замість того, щоб розглядати його справу, Дніпровський районний суд м. Києва повторно повернув йому скаргу, мотивуючи це тим, що при поданні заяви ОСОБА_1 не було додано доказів надсилання її копії іншим учасникам справи.

Наводив зміст ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 58 Конституції України, ч. 4 ст. 3 ЦПК України, зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03). Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, ReportsofJudgmentsandDecisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Зазначав, що згідно ч. 7 ст. 43 ЦПК України дійсно зазначено, що у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копії поданих до суду документів, але ч. 7 ст. 43 в такому вигляді з`явилася в редакції Закону № 1416-ІХ від 27 квітня 2021 року, до цього учасник справи звільнявся від подібного обов`язку. Те ж саме стосується ч. 1 ст. 177 ЦПК України, в якій зазначено, що у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копії поданих до суду документів, але ж знову, це положення доповнено Законом № 1416-ІХ від 27 квітня 2021 року. Дата подачі ним первинної скарги в підсистемі "Електронний суд" є 07 квітня 2021 року, коли не існувало ще цього Закону та відповідних доповнень.

Вказував, що за таких обставин Дніпровський районний суд м. Києва, 30 липня 2021 року повторно повертаючи йому скаргу, порушив приписи ст. 58 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, застосувавши ретроспективну дію закону.

Посилався на подібну правову позицію в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 523/6070/19, провадження № 61-5186св20.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи без розгляду скаргу ухвалою від 30 липня 2021 року на підставі ст. 183 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що при зверненні до суду з даною скаргою заявником не долучено доказів, які мали підтвердити надіслання засобами поштового зв`язку та/або надання усім іншим учасникам виконавчого провадження копії скарги на бездіяльність державного виконавця разом з додатками; зокрема заявником не долучено до матеріалів скарги докази направлення цієї заяви усім заінтересованим особам/стягувачам у виконавчому провадженні, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та суб`єкту оскарження Дніпровському районному ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), що зумовлює застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 183 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками, оскільки суд першої інстанції, повертаючи заявнику скаргу на дії державного виконавця, застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року). Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, ReportsofJudgmentsandDecisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Враховуючи викладене, суд в порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.

При цьому розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» є окремим видом судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.

Апеляційний суд також враховує, що форма і зміст скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця залишилися незмінними після направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, а отже суд першої інстанції, вбачаючи недоліки скарги ОСОБА_1 , мав вказати їх всі одночасно, а не шляхом постановлення другої ухвали від 30 липня 2021 року, оскільки це суперечить принципу розумності строків розгляду справи судом, передбаченому п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що повернення скарги з підстав, наведених судом першої інстанції, до того ж повторне, після направлення справи для продовження розгляду судом апеляційної інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права заявника на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року не може вважатися законною і обґрунтованою.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині посилання на зміст ст. 43, 177 ЦПК України, оскільки дані норми процесуального права при зверненні зі скаргою на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення застосуванню не підлягають.

Крім того, оскільки суд першої інстанції, повертаючи скаргу ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст. 183 ЦПК України, зазначеними заявником ст. 43, 177 ЦПК України не керувався взагалі, відтак доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив приписи ст. 58 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, застосувавши ретроспективну (зворотну) дію закону, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.