СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19871/19

пр. № 2/759/511/21

07 вересня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Волошин А.О. за участю представника позивача Степаненко Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, який згодом уточнив (а.с. 207-211) про визнання права власності в порядку спадкування на будинок АДРЕСА_1 загальною та житловою площею 14,9 кв.м. (літера А) з відповідними господарськими будівлями і спорудами (сарай - літера Б, сарай - В, вбиральня - Г, колодязь -К).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 та будинку АДРЕСА_1 . Дружина померлого ОСОБА_2 та відповідно мати позивача - ОСОБА_3 прийняла спадщину у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , отримавши відповідне свідоцтво. Право на спадкове майно на будинок АДРЕСА_1 оформлено не було у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказаний будинок. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 , на яку позивач 05.12.2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом та будинку АДРЕСА_1 , який фактично прийняла у спадок, проте не оформила після смерті ОСОБА_2 .

Оскількм, позивач немає можливості оформити спадкові права на вказаний будинок у зв`язку з тим, що його матір не отримала свідоцтво про право спадщини на нього після померлого у 2002 році чоловіка, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свого спадкового права з даним позовом.

Ухвалою судді Марко Я.Р. від 04.11.2019 відкрито провадження у справі, яке прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Коваль О.А. від 15.05.2020 року справу прийнято в своє провадження у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Марко Я.Р. Розпорядження № 240 від 06.04.2020 року.

Представник позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідач Київської міської ради у судове засідання не з"явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явився, надав суду лист про розгляд справи у відсутність їх представника.

Представник третьої особи Департамента земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради в судове засідання не з`явився, направив суду письмові пояснення та прохання розглядати вказану справу без участі їх представника.

Вислухавши пояснення з`явившихся до суду сторін, їх доводи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Згідно наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подружжя, а позивач ОСОБА_1 їх син.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 тому спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно витребуваних судом матеріалів спадкової справи ОСОБА_2 вбачається, що його дружина ОСОБА_3 зверталася 21.04.2003 року до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті такого у вигляді квартири АДРЕСА_2 .

Згідно довідки за № 143 від березня 2003 року ОСОБА_2 до дня смерті проживав разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Із вказаних матеріалів спадкової справи також вбачається, що інші спадкоємці ОСОБА_2 від прийняття спадщини відмовилися. Отже, спадкове майно ОСОБА_2 прийняла його дружина ОСОБА_3 , проте оформила тільки її частину зокрема, яка складалася з Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 21.06.2017 року ОСОБА_3 було складено заповіт згідно якого усе своє майно вона заповідала позивачу ОСОБА_1 , який в свою чергу таку спадщину прийняв, подавши приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу відповідну заяву та отримавши 05.12.2018 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 . В частині житлового будинку АДРЕСА_1 приватний нотаріус Баландіна Т.М. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, постановою від 21.01.2020 року оскільки встановити склад спадкового майна неможливо.

Відповідно до положень ст.ст. 1216- 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положення ч.ч. 1-4 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Згідно з інформаційним листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Отже, спадкуванню підлягає той об"єкт спадщини, який існував на момент відкриття такої спадщини. Слід вказати, що такі ж правили були передбачені і ЦК УРСР 1963 року. Тоді як, в даному випадку позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на інший об"єкт спадщини, відмінний від того, який існував на момент відкриття такої спадщини.

Так, із наданих суду документів вбачається, що згідно архівної копії рішення № 559/5 від 13.08.1957 року, виданого Архівним відділом Києво-Святошинської районної державної адміністрації 30.10.1997 року, ОСОБА_2 була надана під забудову земельна ділянка в АДРЕСА_4 в розмірі 0,07 га з лишків садиби ОСОБА_4 - 540 кв.м. та з участка ОСОБА_5 - 160 кв.м. по його згоді.

Згідно копії реєстраційного посвідчення Виконкому Київської міської ради депутатів Київського міського бюро технічної інвентаризації від 13.11.1967 року № 18778 , яке суду не було надано для огляду в оригиналі та не зазначено де такий оригинал знаходиться, домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору про право будівництва будинку, посвідченого Першою Київською держнотконторою 25.01.1958 року р. 4-4227 та записано в реєстрову книгу за № 18778. Зазначено і те, що зазначене домоволодіння складається з одного житлового будинку.

В наданих на запит суду матеріалах інвентаризаційної справи міститься довідка про належність будівель домоволодіння АДРЕСА_4 ОСОБА_2 , акт вартості будівель і споруд по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 , оціночний акт на будівлю АДРЕСА_4 , власник ОСОБА_2 , експлікація внутрішніх площ до плану житлового будинку АДРЕСА_1 , висновок про реєстрацію домоволодіння АДРЕСА_4 , власник ОСОБА_2 , акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_4 , власник ОСОБА_2 , договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки в АДРЕСА_4 , акт про відвід земельної ділянки в АДРЕСА_4 , рішення про самочинну прибудову до будинку АДРЕСА_1 та оціночна відомість по домоволодінню АДРЕСА_1 .

В матеріалах цивільної справи містяться декілька технічних паспортів на спірний будинок та інші документи, які визначають його розмір та кофігурацію.

Так, згідно Акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку від 15.06.1964 року такий будинок складається з одного поверху, двох житлових кімнат площею - 30.6 кв.м., та 51.3 кв.м, кухні, пристройки (сіни) 3,02 на 5,95 м., матеріалі фундамента і цоколя 0,5 камінь, матеріал стін - кірпіч, надвірні побудови: сарай та вбиральня.

Вбачається технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 від 31.10.1986 року, в який вносилися зміни в 1990 році (а.с.22 ,56, 59) згідно якого вказаний будинок складається з житлової площі 86 кв.м, нежитлової - 26, загальної 112 кв.м., в наявності два сарая та вбиральня. Згідно поетажного плану (ас. 59, 60) такий будинок складається з кухні - 10.1 кв.м., кухні - 14,9 кв.м. трьох житлових кімнат 8.3 та 8.7 кв.м, 21,6 кв.м., тоді як позивач в даному позові просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на вказаний житловий будинок загальною та житловою площею 14,9 кв.м. Згідно наданого позивачем технічного паспорту на вказаний будинок від 2018 року такий складається тільки з одного приміщення, яке зазначено одночасно, як загальна та житлова розміром 14,9 кв.м., що не відповідіє тому об"єкту нерухомості який існував на момент відкриття спадщини, у зв"язку з чим відсутні правові підстави для задоволення такого позову.

Слід вказати і те, що на запитання суду представник позивача у судовому засіданні зазначила, що будинок АДРЕСА_1 поступово руйнувався, а тому наразі залишилося лише вказане приміщення розміром 14.9 кв.м., тоді як згідно чинного законодавства не передбачено визнання права власності в порядку спадкування на інший об"єкт нерухомості, відмінний від того який існував на момент відкриття спадщини та не передбачено визнання права власності на зруйнований об"єкт нерухомості.

Крім того, не зайвим буде зазначити, що умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76.

Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як переобладнання і перепланування.

При цьому судам слід враховувати наявність технічного висновку про відповідність виконаних робіт будівельним нормам і правилам, висновку про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки, наявність даних про непорушення прав власників інших.

У матеріалах справи відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об`єкту нерухомості після зміни його розміру та конфігурації. Питання введення об`єкту до експлуатації, узаконення самочинно збудованої перебудови, реконструкції будинку не входить до компетенції суду.

Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» де зазначено, що суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; тощо.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обгрунтовувати своє рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року). З огляду на вказане, суд навів всі необхідні та ключові мотиви вказаного рішення. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 12, 258, 259, 263, 265, 273, 315, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 1216-1218, 1223 ЦК України, ЦК УРСР у редакції 1963 року, суд ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, залишити без задоволення. Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Рішення суду на бирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу. Повний текст рішення виготовлено 14.09.2021 року.

Суддя Коваль О.А.