КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7604/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року (суддя Притула Н.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», третя особа: тимчасово виконуючий обов`язки президента Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Котін Петро Борисович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

у вересні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 18 травня 2020 року № 404-к «Про надання відпустки та подальшим звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на роботі в ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді заступника виконавчого директора з юридичних питань та супроводу процедур закупівель; стягнути з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 серпня 2020 року до дня поновлення на роботі та стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 4 квітня 2014 року відповідно до наказу № 157-к від 3 квітня 2014 року він був переведений на посаду заступника виконавчого директора з юридичних питань та супроводу процедур закупівель у Державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

28 травня 2020 року він звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки та подальше звільнення за власним бажанням і йому було надано щорічну відпустку строком 70 календарних днів з 1 червня 2020 року по 11 серпня 2020 року за період роботи з 9 квітня 2018 року по 11 серпня 2020 року з подальшим звільненням з роботи 11 серпня 2020 року за власним бажанням.

Позивач зазначав, що вирішив скористатися наданим йому КЗпП України правом та відкликати заяву про звільнення, про що повідомив відповідача, направивши цінним листом заяву від 11 червня 2020 року про відкликання заяви про звільнення, яка була

отримана відповідачем 15 червня 2020 року. Однак, на його адресу надійшов лист відповідача №10305/01 від 3 серпня 2020 року, у якому зазначено про необхідність отримати свою трудову книжку 11 серпня 2020 року у виконавчій дирекції з персоналу ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Позивач посилався на те, що перебуваючи у щорічній відпустці, вирішив після її завершення піти у відпустку без збереження заробітної плати на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки», у зв`язку з чим звернувся до відповідача з відповідною заявою 3 серпня 2020 року, направивши її цінним листом на адресу відповідача, який був отриманий 6 серпня 2020 року, однак відповіді йому надано не було, а 12 серпня 2020 року йому стало відомо, що його звільнили на підставі заяви від 28 травня 2020 року, яка була ним відкликана 11 серпня 2020 року.

Позивач вважав своє звільнення незаконним, у зв`язку із чим він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 18 травня 2020 року №404-к «Про надання відпустки та подальшим звільненням ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника виконавчого директора з юридичних питань та супроводу процедур закупівель Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 12 серпня 2020 року; стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 серпня 2020 року по 12 січня 2021 року в розмірі 662 664грн 50коп. та судовий збір в сумі 1262грн 18коп.; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати середньомісячної заробітної плати; стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь держави судовий збір в сумі 7 045грн 87коп.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року стягнуто з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 816грн 85 коп.

У поданій апеляційній скарзі ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позивач відкликав свою заяву про звільнення поза межами двотижневого строку попередження про звільнення за власним бажанням, а подання такої заяви в останній день строку на пошту не продовжує встановлений законом строк, так як це суперечить положенням ст. 241-1 КЗпП України.

Відповідач стверджує, що станом на останній день строку - 11 червня 2020 року позивач вважався таким, що залишив роботу, підтримав свою вимогу про звільнення і втратив право на повернення до роботи після закінчення відпустки, оскільки не попередив роботодавця ні усно, ні письмово в останній день строку про відкликання заяви.

Відповідач зазначає, що суд не звернув увагу на те, що після закінчення відпустки 12 серпня 2020 року позивач наміру продовжувати працювати не виявив, оскільки цього дня отримав трудову книжку та до виконання трудових обов`язків не приступив. Докази перешкоджання позивачу приступити до виконання трудових обов`язків у матеріалах справи відсутні.

Відповідач звертає увагу суду, що у оскаржуваному рішенні суд послався на

частину четверту статті 24 КЗпП України, згідно з якою «працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації», однак, вказана норма була виключена Законом України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», а тому її застосування до спірних правовідносин є порушенням норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Нефьодов С.М. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представник позивача вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що датою попередження роботодавця про відкликання заяви про звільнення слід вважати дату отримання ним такої заяви, оскільки ч. 2 ст. 38 КЗпП України не забороняє подавати заяву про відкликання заяви про звільнення засобами поштового зв`язку.

Також представник позивача стверджує, що подальші дії позивача підтверджують його наміри та бажання продовжувати працювати, оскільки у своєму електронному листі від 11 серпня 2020 року він зазначав, що бажає працювати далі.

Крім того, представник позивача зазначає, що позивач 12 серпня 2020 року своєчасно вийшов на роботу, проте до роботи не був допущений, оскільки відповідач одразу повідомив його про звільнення з роботи 11 серпня 2020 року на підставі його заяви від 28 травня 2020 року за власним бажанням, незважаючи на те, що заява про звільнення була відкликана позивачем 11 червня 2020 року.

У поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу та судового збору.

Відповідач зазначає, що додаткове рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, зокрема неповним з`ясуванням обставин справи, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на істотну різницю між орієнтовним розрахунком витрат на правничу допомогу, зазначеним у позовній заяві, та сумою витрат на правничу допомогу на підставі заяви від 18 січня 2021 року після ухвалення судового рішення по суті справи, хоча на зазначене відповідач посилався у клопотанні про відмову (зменшенні розміру) витрат на правничу допомогу. Крім того, коротко виклавши у рішенні позицію відповідача, зазначену у клопотанні про відмову (зменшенні розміру) витрат на правничу допомогу, суд не надав жодної оцінки доводам та аргументам, на які посилався відповідач, що свідчить про невмотивованість рішення, а відтак порушення пункту З частини четвертої статті 265 ЦПК України.

Відповідач стверджує, що заявлена до відшкодування сума судових витрат є неспівмірно більшою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку на 8051грн 33коп., а тому суд мав відмовити позивачу у відшкодуванні судових витрат частково або повністю, проте цього не зробив, порушивши положення частини п`ятої статті 141 ЦПК України.

У поясненнях на апеляційну скаргу на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року представник позивача - адвокат Нефьодов С.М. просить залишити додаткове рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що доводи відповідача в поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення суду, не відповідають дійсності та суперечать матеріалам справи, оскільки витрати на професійну правничу допомогу позивача підтверджуються договором

про надання правової допомоги № 21-08/2020-01 від 21 серпня 2020 року, додатковою угодою № 6449 від 21 серпня 2020 року до договору про надання правової допомоги № 21-08/2020-01 від 21 серпня 2020 року, рахунком-фактурою №6449 від 26 серпня 2020 року, рахунком-фактурою № 6885 від 13 січня 2021 року, квитанцією 61099230 від 2 вересня 2020 року, квитанцією 74504695 від 13 січня 2021 року, погодинним звітом № 6899 від 15 січня 2021 року виконаних робіт на виконання договору про надання правової допомоги № 21-08/2020-01 від 21 серпня 2020 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - Ковтуна А.М. , який підтримав апеляційні скарги, пояснення позивача та його представника - адвоката Нефьодова С.М., які просили залишити рішення суду та додаткове рішення без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга на рішення суду задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 4 квітня 2014 року позивач працював на посаді заступника виконавчого директора з юридичних питань та супроводу процедур закупівель Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

28 травня 2020 року позивач подав заяву про надання йому з 1 червня 2020 року всієї невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки з подальшим звільненням за власним бажанням.

Наказом тимчасово виконуючого обв`язки президента Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» П. Котіна № 404-к від 28 травня 2020 року ОСОБА_1 надано щорічну відпустку терміном 70 календарних днів з 1 червня по 11 серпня 2020 року за період роботи з 9 квітня 2018 року по 11 серпня 2020 року з подальшим звільненням з роботи 11 серпня 2020 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Відомостей про ознайомлення позивача з наказом матеріали справи не містять, копія наказу вручена позивачу 12 серпня 2020 року.

11 червня 2020 року позивач направив на адресу відповідача поштовим зв`язком заяву про відкликання заяви від 28 травня 2020 року про звільнення за власним бажанням, яка отримана відповідачем 15 червня 2020 року.

Як визнали сторони, 12 серпня 2020 року позивачу була вручена трудова книжка із записом про його звільнення 11 серпня 2020 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а відтак він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним

органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Як зазначив Верховний Суд у справі № 279/3334/17, сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою.

Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник.

Заява ОСОБА_1 від 28 травня 2020 року про звільнення за власним бажанням після закінчення строку відпустки не містить будь-яких поважних причин для розірвання трудового договору раніше зазначеного ним строку, також не містить конкретної дати звільнення, визначив позивач такий строк подією - закінченням строку відпустки, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач неправомірно видав наказ про звільнення позивача 28 травня 2020 року у день подання заяви і до закінчення строку попередження.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, що на посаду, яку займав позивач, було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи.

Доводи апеляційної скарги, що заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням подана позивачем поза межами строків попередження, що суперечить ст. 241-1 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставними, так як заява подана позивачем у межах строку попередження про звільнення за власним бажанням, який у даному випадку не обмежується двома тижнями, враховуючи, що позивач просив його звільнити після закінчення відпустки і відповідач проти цього не заперечував.

При цьому, направлення заяви працівником поштовим зв`язком діючими нормами КЗпП України не забороняється, позивачем направлений оригінал заяви, яка містить його оригінальний підпис, що давало відповідачу можливість ідентифікувати особу, яка подала заяву.

Посилання відповідача на те, що останній день строку попередження був 11 червня 2020 року і позивач зобов`язаний був надати заяву про відкликання заяви про звільнення безпосередньо роботодавцю в цей день, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як 11 червня 2020 року позивач не був звільнений, а трудові правовідносини сторін тривали до 11 серпня 2020 року.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що позивач після закінчення відпустки 12 серпня 2020 року не виявив бажання продовжувати працювати, так як отримав трудову книжку і до виконання трудових обов`язків не приступив, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що відповідач не відреагував на заяву позивача про відкликання заяви про звільнення від 11 червня 2020року і свого наказу від 28 травня 2020 року про звільнення позивача не скасував, а відтак позивач був вимушений отримати трудову книжку 12 серпня 2020 року після закінчення відпустки, наданої наказом від 28 травня 2020 року, що підтверджує пояснення позивача про те, що 12 серпня 2020 року він вийшов на роботу, однак не був допущений до виконання обов`язків.

Крім того, в матеріалах справи наявна заява позивача від 3 серпня 2020 року про надання йому відпустки відповідно до пункту 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустку» з 12 серпня 2020 року, яка була отримана відповідачем 6 серпня 2020 року, однак відповідачем під час судового розгляду не було надано документів, які б свідчили про реагування на подану заяву.

Вказані обставини свідчать, що ОСОБА_1 повідомив відповідача про свій намір продовжувати трудові відносини після закінчення наданої відпустки.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково послався у рішенні на ч. 4 ст. 24 КЗпП України, яка виключена Законом України від 28 грудня 2014 року, разом з цим вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, так як відповідач не заперечував проти права позивача відкликати свою заяву про звільнення за власним бажанням до закінчення строку попередження. Таке право працівника підтверджується і судовою практикою Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового

законодавства, тому він підлягає поновленню на роботі і на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та його розміру, а під час апеляційного розгляду представник відповідача підтвердив, що відповідач вважає, що судом розрахунок середнього заробітку виконаний відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100, у підтвердження чого надав відповідну довідку.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегія суддів не переглядає рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права при ухваленні рішення суду по суті спору, тому підстав для скасування рішення суду від 12 січня 2021 року та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Переглядаючи додаткове рішення суду від 9 березня 2021 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового рішення стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 41 816,85грн, рішенням суду від 12 січня 2021 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі, а відтак позивачу підлягають відшкодуванню витрати, понесені на правничу допомогу.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами першою, другою, третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої

сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів вважає, що на учасника справи покладено обов`язок у першому зверненні до суду навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а докази у підтвердження понесених витрат учасник справи повинен надати суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву і ці докази неможливо подати з поважних причин (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, представник позивача - адвокат Нефьодов С.М. у позовній заяві зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача складається з 1 262,18грн судового збору, витрат на відправку кореспонденції та витрат на професійну допомогу. Однак, будь-якого попереднього розрахунку представником позивача наведено не було, посилаючись на неможливість його надання, так як він буде залежати від необхідності підготовки процесуальних документів та здійснення відповідних процесуальних дій.

До позовної заяви була надана копія договору про надання правової допомоги № 21-08/2020-01, укладеного 21 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Олександр Перемежко та партнери».

12 січня 2021 року адвокатом Нефьодовим С.М. подана до суду заява про неможливість подання доказів, які підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів, зважаючи на неможливість встановлення тривалості та складності розгляду справи, та залежності витрат на правничу допомогу від необхідності підготовки процесуальних документів та здійснення відповідних процесуальних дій при розгляді справи, хоча в цей день суд закінчував розгляд справи.

При цьому, представником позивача також не був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок витрат позивача на правничу допомогу.

18 січня 2021 року адвокат Нефьодов С.М. направив до суду заяву про відшкодування судових витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі 41 816грн 85коп.

До заяви були надані: копія договору про надання правової допомоги № 21-08/2020-01; копія додаткової угоди № 6449 до договору від 21 серпня 2020 року, яка укладена між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Олександр Перемежко та партнери» 21 серпня 2020 року, в якій сторони погодили вартість послуг у розмірі 48 600грн; рахунок-фактура № 6449 від 26 серпня 2020 року на 34 020грн та квитанція № 61099230 від 2 вересня 2020 року про оплату 34 020грн; рахунок-фактура № 6885 від 13 січня 2021 року та квитанція № 74504695 від 13 січня 2021 року про оплату 14 580грн; погодинний звіт № 6899 від 15 січня 2021 року, з якого вбачається, що всі вчинені адвокатом дії, які оплачені позивачем, здійснені у період з 27 серпня 2020 року по 12 січня 2021 року.

Отже, представник позивача - адвокат Нефьодов С.М. повинен був і мав можливість зазначити у позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, який повинен понести позивач у зв`язку із розглядом даної справи, також мав можливість перед судовими дебатами у суді першої інстанції надати такий розрахунок, зазначивши розмір витрат, які поніс позивач та має ще понести на оплату правничої допомоги, а також мав можливість надати докази у підтвердження понесених позивачем витрат, більшість яких була датована 2020 роком.

У клопотанні відповідача про відмову (зменшення розміру) у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача посилався на вказані обставини, однак суд першої інстанції на доводи представника відповідача уваги не звернув та не надав їм оцінку у додатковому рішенні.

У заяві про відшкодування судових витрат адвокатом Нефьодовим С.М. не наведено поважних причин, з яких він був позбавлений можливості зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок витрат позивача на правову допомогу у позовній заяві та перед судовими дебатами, а також надати суду докази до судових дебатів.

Не було наведено таких обставин адвокатом Нефьодовим С.М. і під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги представника відповідача на додаткове рішення суду знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду і не були спростовані представником позивача.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не подання до судових дебатів заяви про відшкодування судових витрат на правову допомогу, а також порушення порядку та строків подання попереднього розрахунку суми судових витрат та доказів у підтвердження понесених витрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції додаткове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому підлягає скасуванню, а заява представника позивача про відшкодування витрат позивача на правову допомогу задоволенню н підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року - без змін.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року задовольнити.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року скасувати, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Нефьодова Сергія Миколайовича про відшкодування витрат на правничу правову допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк