Постанова

Іменем України

14 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 369/16048/19

провадження № 61-4483св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Желепи О. В., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі - НБУ) про визнання незаконним наказу про звільнення.

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 06 листопада 2019 року відповідачем був виданий оскаржуваний наказ № 3167-к «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Згідно цього наказу позивача було звільнено з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ за вчинений прогул без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України). Виданню наказу № 3167-к від 06 листопада 2019 року передували наступні події.

Позивач вказує, що від 01 березня 2016 року він працював на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ.

13 жовтня 2016 року його було звільнено відповідачем відповідно до наказу НБУ № 4169-к від 13 жовтня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2 ». Це звільнення було здійснене з порушенням вимог застосовного законодавства.

Позивач зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, у справі № 761/40914/16-ц було вирішено зокрема: визнати наказ НБУ № 4169-к від 13 жовтня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2 » - незаконним; поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ від 13 жовтня 2016 року; стягнути з НБУ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач вказує, що 04 січня 2018 року він отримав від відповідача поштою копії таких документів: наказ НБУ № 4242-к від 19 жовтня 2016 року про скорочення штату працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, згідно якого було скорочено всіх працівників Департаменту; наказ НБУ № 4322-к від 14 грудня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 », згідно якого позивача було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14 жовтня 2016 року; попередження від 14 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування у зв`язку зі скороченням посади (пункт 1 частини першої статтті 40 КЗпП України).

Зазначає, що 17 жовтня 2016 року правління НБУ приймало рішення № 341-рш «Про внесення змін до структури НБУ», згідно якого Департамент реєстраційних питань та ліцензування був виключений зі структури НБУ, а його функції були передані Управлінню реєстрації та ліцензування, яке також було створене зазначеним рішенням про зміну структури. На виконання рішення про зміну структури в НБУ був виданий наказ про скорочення Департаменту.

Згодом Управління реєстрації та ліцензування було перетворено у Департамент ліцензування НБУ, що вбачається із структури НБУ.

Позивач зазначав, що наказ про поновлення на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування було видано відповідачем через рік і два місяці після ліквідації самого Департаменту реєстраційних питань та ліцензування.

При цьому, всі функції Департаменту реєстраційних питань та ліцензування були передані спочатку до Управління реєстрації та ліцензування, а потім до Департаменту ліцензування НБУ.

Від 13 жовтня 2016 року до 06 листопада 2019 року всі функції, які виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування НБУ станом на 13 жовтня 2016 року продовжували виконуватись підрозділами НБУ. Про це свідчить, зокрема, той факт, що у зазначений час не вносилось жодних змін до положень Закону України «Про НБУ», які б якимось чином змінювали функції НБУ, що виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування станом на 13 жовтня 2016 року.

Позивач вважає, що поновлення його на роботі в НБУ відповідно до судового рішення про поновлення мало відбуватись з відновленням всіх істотних умов праці, які існували станом на 13 жовтня 2016 року, включаючи відновлення всіх його керівних та інших трудових функцій згідно посади.

У період з 08 грудня 2017 року до 06 грудня 2019 року відповідач не відновив істотні умови праці позивача, які існували станом на 13 жовтня 2016 року попри наявність всіх об`єктивних умов, необхідних для такого відновлення. Зазначав, що цим відповідач порушив низку положень КЗпП України.

У своїх листах позивач інформував відповідача, що не погоджується на виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, і для виходу на роботу чекає від відповідача повідомлення про те, що НБУ забезпечив дотримання умов трудового договору між ним та НБУ, відповідно до якого він (позивач) працював у НБУ до 13 жовтня 2016 року. Разом з тим, таке повідомлення не було надіслане відповідачем.

Отже, з вказаних підстав позивач не виходив на роботу.

Тому просив визнати незаконним наказ НБУ №3167-к «Про звільнення ОСОБА_2 » від 06 листопада 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 допустив порушення трудової дисципліни, а саме - був відсутній на роботі без поважних причин з дати поновлення на роботі на підставі рішення суду та наказу НБУ № 4322-к від 14 грудня 2017 року, у зв`язку з чим 07 листопада 2019 року був звільнений з роботи за вчинений прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду через засоби поштового зв`язку з касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

13 квітня 2021 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від НБУ засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому відповідач просить суд касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

01 квітня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 з 01 березня 2016 року працював на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ

13 жовтня 2016 року відповідно до наказу голови НБУ № 4169-к «Про звільнення ОСОБА_2 » позивача було звільнено з роботи з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 13 жовтня 2016 року за вчинення винних дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

17 жовтня 2016 року правління НБУ прийняло рішення № 341-рш від 17 жовтня 2016 року «Про внесення змін до структури НБУ» і наказом директора Департаменту персоналу НБУ від 19 жовтня 2016 року № 4242-к скорочено штат та чисельність працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року задоволено позов ОСОБА_2 до НБУ про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення ОСОБА_2 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом визнано наказ НБУ № 4169-к від 13 жовтня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2 » незаконним; поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ від 13 жовтня 2016 року; стягнуто з НБУ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року залишено без змін.

На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року наказом в.о. Голови НБУ від 14 грудня 2017 року № 4322-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » позивача було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування. Визначено ОСОБА_2 робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з поновленням ОСОБА_2 на роботі та виключенням зі структури НБУ Департаменту реєстраційних питань та ліцензування в.о. Голови НБУ видано наказ від 14 грудня 2017 року № 4323-к «Про тимчасове підпорядкування ОСОБА_2 », згідно якого позивач підпорядковується заступникові Голови НБУ.

Проте, з моменту поновлення на роботі та до часу видання оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_2 до роботи фактично не приступив, заробітна плата йому за цей період не виплачувалась.

НБУ неодноразово надсилались на адресу ОСОБА_2 листи з інформацією про поновлення на роботі, вимогою приступити до роботи та надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі (листи від 18 грудня 2017 року № 17-0008/84583, від 03 січня 2018 року № 17-0008/267, від 03 січня 2018 року № 17-0008/275, від 03 січня 2018 року № 17-0008/277, від 10 січня 2018 року № 17-008/1596, від 22 січня 2018 року № 18-0007/3899, від 21 лютого 2018 року № 17-0008/10551, від 12 березня 2018 року № 17-0008/13870, від 29 травня 2018 року № 17- 0008/29495, від 28 листопада 2018 року № 17-0008/63628, від 13 лютого 2019 року № 17-0008/8265, від 29 липня 2019 року № 17-0008/39013, від 29 липня 2019 року № 17-0008/39015, від 29 липня 2019 року № 17-0008/39016, від 29 липня 2019 року № 17-0008/39020).

Відповідно до листів ОСОБА_2 (вхідні № 526/6494 від 23 січня 2018 року, № 526/13057 від 09 лютого 2018 року, № 526/13721 від 12 лютого 2018 року) причиною його невиходу на роботу є, на його думку, невиконання НБУ рішення суду від 08 грудня 2016 року з тих підстав, що відсутній Департамент реєстраційних питань та ліцензування, на посаді директора якого він поновлений.

Проте, постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року у справі № 369/244/19 зазначені вимоги ОСОБА_2 визнано безпідставними, оскільки НБУ видано наказ про поновлення працівника на роботі, визначено його трудові функції та повноваження.

Вказаною постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 18 грудня 2019 року, встановлено, що рішення суду від 08 грудня 2017 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі було фактично виконано відповідачем НБУ. Проте, як вбачається з табелю обліку використання робочого часу НБУ за грудень 2017 року - січень 2019 року та пояснень сторін, ОСОБА_2 до виконання роботи не приступив, надані доручення та робочі обов`язки не виконує і на робоче місце не з`являється.

06 листопада 2019 року НБУ був виданий наказ № 3167-к «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Згідно з наказом № 3167-к від 06 листопада 2019 року позивача було звільнено з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ за вчинений прогул без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (стаття 139 КЗпП України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з дати поновлення на роботі на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року та наказу НБУ від 14 грудня 2017 року № 4322-к, про існування яких позивач достеменно знав.

При цьому, судами ураховано, що постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 18 грудня 2019 року, при розгляді цивільної справи № 369/244/19 за іншим позовом ОСОБА_2 до НБУ вже було встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі було фактично виконано НБУ. Проте, як вбачається з табелю обліку використання робочого часу НБУ за грудень 2017 року - січень 2019 року та пояснень сторін, ОСОБА_2 до виконання роботи не приступив, надані доручення та робочі обов`язки не виконує, на робоче місце не з`являється.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

При таких обставинах, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач законно звільнив позивача із займаної посади за вчинений прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску відповідачем встановленого статтею 148 КЗпП України строку застосування дисциплінарного стягнення є безпідставними з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 810/1224/17 з метою забезпечення єдності правозастосовної практики надала тлумачення, зокрема, поняття «триваючого правопорушення». Так, за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення.

Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 818/501/16, від 3 жовтня 2019 року у справі № 818/3584/15 та від 16 жовтня 2019 року у справі № 805/3724/15-а дійшов висновку, що прогул є триваючим правопорушенням.

У справі, що розглядається, позивач з 14 грудня 2017 року до дня звільнення згідно з наказом № 3167-к від 06 листопада 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України позивач перебував у безперервному прогулі, тобто прогул тривав більше одного року та десяти місяців.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун