КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/5492/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/9378/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Національної поліції України, Київської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

09 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна, в особі Національної поліції України, Київської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що старшим оперуповноваженим відділу протидії корупції Департаменту захисту економіки НПУ Плюшкіним А.Ю. здійснювалась незаконна перевірка його декларації, а 12.12.2017 відносно нього складено протокол № 180 про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.04.2018 провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, яку незаконно оскаржив прокурор Рудик Р.Ю.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 08.06.2018 апеляційну скаргу на зазначене судове рішення повернуто прокурору Фастівської місцевої прокуратури Київської області.

При цьому, прокурори Київської області Левицька У.І. та Рудик Р.Ю. незаконно підтримували в судовому засіданні Фастівського міськрайонного суду Київської області протокол про адміністративне правопорушення, а ОСОБА_2 - апеляційну скаргу на постанову місцевого суду в апеляційній інстанції.

Унаслідок цих дій було принижено його честь, гідність, престиж та ділову репутацію, як судді, викладача Національної школи суддів України, судді-спікера Васильківського міськрайонного суду Київської області, співавтора посібника для суддів «Запобігання корупції у запитаннях і відповідях: посібник для суддів», завдано суттєвих моральних втрат, душевних страждань, що призвели до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків.

Моральну шкоду, заподіяну незаконними діями зазначених осіб, він оцінює в 100 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 рокувідмовлено в позові ОСОБА_1 до Держави України, в особі Національної поліції України, Київської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, зокрема, наступне.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача

Як встановлено судом, що підтверджується матеріалами справи, позивач своє право на відшкодування шкоди обґрунтовував незаконністю дій старшого оперуповноваженого відділу протидії корупції Департаменту захисту економіки НПУ Плюшкіна А.Ю .

Департамент захисту економіки НПУ є окремою юридичною особою, про що вказував представник відповідача НПУ в своєму відзиві до позову.

Зважаючи на викладене та в зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача, відсутні клопотання позивача щодо залучення у справі належного відповідача чи заміни неналежного відповідача на належного, того, що суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача - Київської обласної прокуратури, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, тому позов не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції посилався, окрім цього, на положення ст. 56 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 15, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 4, 80, 81 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

При цьому, апелянт просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року і ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги ( а.с. 145-146 ).

У відзиві на апеляційну скаргу, Національна поліція України, Київська обласна прокуратура, в особі уповноважених осіб, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року - без змін, посилаючись на її ( скаргу ) необґрунтованість ( а.с. 170-181, 190-196 ).

Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 12.12.2017 старшим оперуповноваженим відділу протидії корупції Департаменту захисту економіки НПУ Плюшкіним А.Ю. відносно позивача складено протокол № 180 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП ( а.с. 18-30, 106-118 ).

16.04.2018 постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області, за участю прокурорів Левицької У.І. та Рудика Р.Ю., провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення ( а.с. 31-41 ).

Постановою Апеляційного суду Київської області від 08.06.2018, за участю прокурора ОСОБА_2, апеляційну скаргу на зазначене судове рішення повернуто прокурору Фастівської місцевої прокуратури Київської області ( а.с. 42-44 ).

Посилаючись на неправомірні дії службових осіб відповідачів, складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, 09 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з названим позовом за яким 19 квітня 2021 року ухвалено судове рішення, яке оскаржено ОСОБА_1 ( а.с. 3-14, 134-137, 140-142 ).

При вирішенні заявлених апеляційних вимог суд другої інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За положеннями п. 4 ст. 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Відповідно до положень п. 5 ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Згідно ч. 1 ст. 4 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

За ч.ч. 5, 6 цієї ж статті Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п.п. 5.6, 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, як правильно зазначено місцевим судом, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами ( статті 1173, 1174 ЦК України ).

Відповідно до п. 5.10. названої постанови, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Як встановлено місцевим судом, позивачем не доведена наявність зазначених умов належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами згідно положень ст.ст. 77-81 ЦПК України.

При цьому, позивач не звільнений від обов`язку доказування заподіяння йому моральної шкоди відповідачами по справі відповідно до положень ст. 82 ЦПК України.

Окрім цього, як правильно встановив місцевий суд, Національна поліція України не є належним відповідачем по справі.

На переконання апеляційного суду, Київська обласна прокуратура також не може відповідати з тих же самих правових підстав, оскільки дії посадових осіб зазначених юридичних осіб не визнані незаконними, що також, на переконання суду другої інстанції, свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

В свою чергу, Департамент захисту економіки Національної поліції України та посадова особа якого проводила збір матеріалів та складала протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача, до участі у справі, у встановленому законом порядку, не були залучені.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, рішення місцевого суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак є законним та обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, зокрема, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції, а тому - не є правовою підставою для зміни чи скасування ухваленого по справі рішення.

Інші доводи апеляції, зокрема, про помилковість висновку суду щодо відсутності факту заподіяння апелянту моральної шкоди, відсутність оцінки судом доказів, необґрунтованість і невмотивованість судового рішення, помилковість висновку щодо статусу Департаменту захисту економіки НПУ, правильність заявлених позовних вимог, повідомлення суду про виготовлення рішення, яке не проголошено, упереджене ставлення до нього суду, неділове спілкування головуючого по справі із представником НПУ, порушення його права доступу до правосуддя, з точки зору суду другої інстанції, правового значення для залишення без задоволення заявлених апеляційних вимог, у цьому випадку, не мають, а тому - не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення по справі.

При цьому, посилання апелянта на порушення судом процесуального права, з точки зору суду другої інстанції, не свідчить про обґрунтованість заявлених апеляційних вимог з огляду на положення ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки обставин, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, під час розгляду апеляційної скарги не встановлено.

Необхідно зазначити і те, що надані позивачем та досліджені судом докази на підтвердження заявлених позовних вимог, з точки зору суду другої інстанції, не є належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, які підтверджують заявлені позовні вимоги, оскільки не свідчать про страждання позивача внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що є обов`язковою умовою відшкодування шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд апеляційної інстанції вважає також за можливе продовжити Національній поліції України, Київській обласній прокуратурі строк на подачу відзивів на апеляційну скаргу на підставі положень ст. 127 ЦПК України, оскільки він ( строк ) був пропущений з поважних причин та необхідністю дотримання положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, викладені у апеляції доводи, суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Національної поліції України, Київської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Д.Р. Гаращенко

Л.П. Сушко