Справа № 211/5951/21
Провадження № 2-з/211/87/21
У Х В А Л А

іменем України

15 вересня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі судді Сарат Н.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. В обґрунтування заяви послався на те, що ним ОСОБА_1 , подано позовну заяву до Довгинцівського районного суду м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 про на користь позивача, ОСОБА_1 , суму збитків в розмірі 677655 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч шістсот п`ятдесят п`ять грн.). Сума збитків для позивача є суттєвою та він вважає, що ОСОБА_3 після того як дізнається про існування позову про стягнення з нього суми збитків почне позбуватися рухомого та нерухомого майна, що належить йому на праві приватної власності та спільної сумісної (часткової) власності, а тому просить заборонити ОСОБА_4 , відповідачу по справі, вчиняти дії по відчуженню права власності на рухоме та нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності та спільної сумісної (часткової) власності станом на 01.09.2021 року згідно реєстрів майнових прав в межах суми позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, дана заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріли справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Згідно частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

З абезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частини 1,2 статті 150 ЦПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі Постанова) судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 N9, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Дотримуючись означених вимог закону суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки до заяви не додано належних та допустимих доказів факту належності будь-якого майна відповідачеві, на час подання відповідної заяви, крім того в заяві не вказано, на яке саме майно накласти заборону, що не дає суду можливості визначити співмірність заявлених вимог забезпеченню позову, що виключає можливість накладення арешту на зазначене майно.

Враховуючи викладене та норми законодавства, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову ґрунтується лише на необґрунтованих припущеннях та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 151 -153 ЦПК України, суд,-

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Н. О. Сарат