Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.09.2021 Справа №607/6888/21

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Киреньки Г. Я.,

позивачки ОСОБА_1 ,

її представника, адвоката Лопащука Д. І.,

представника відповідача, адвоката Парубія І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яку подарувала їй мати ОСОБА_3 . У квартирі зареєстровані мати позивачки ОСОБА_3 , яка зараз проживає в США та її колишній чоловік ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Спірна квартира є не придатною для проживання, відповідач у ній не проживає і ніколи не проживав. Крім того, відповідач не є членом сім`ї позивачки, оскільки 11 лютого 2021 року Тернопільський міськрайонним судом шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили. А отже, після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим приміщенням. Однак ОСОБА_2 самостійно знятися з реєстрації відмовляється, що порушує конституційні права позивачки та перешкоджає їй володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просить суд позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , витрати по оплаті судового збору покласти на ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням. Поставлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

15 липня 2021 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, у якому відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідачем не визнається обставина непридатності квартири для проживання чи неможливості проживання в квартирі. Адже квартира за своїм правовим статусом визначена як житлове нерухоме майно і ніхто цього статусу на, наприклад, виробниче приміщення, не змінював. Надані в судовому засіданні як докази фотографії квартири та будинку жодної доказової бази за собою не несуть. На цих фотографіях відсутня будьяка прив`язка до місцевості і встановити, чи це дійсно спірна квартира не можливо. Такі докази судом до уваги братись не можуть оскільки, копії (якщо це копії) доказів надано без належних відміток про завірення як вірні оригіналу. Оскільки такі фотографії очевидно були здійснені якимось електронним пристроєм (телефон, фотоапарат, відеокамера тощо), то до таких доказів слід додати і ці електронні пристрої та пристрої пам`яті, на яких вони зберігаються. Вони мають бути приєднані до матеріалів справи і досліджені в судовому засіданні.

Відповідачем не визнається обставина його відмови від самостійного зняття з реєстрації як проживаючої особи в квартирі. Жодних пропозицій чи вимог щодо самостійного зняття з реєстрації в квартирі від позивачки йому не надходило. У позовній заяві не вказано які саме права позивачки (матеріальне чи процесуальне) порушуються реєстрацією відповідача в квартирі. Не визнається обставина припинення права користування квартирою після розірвання шлюбу закінчення сервітуту на підставі закону та наведеної у позові судової практики. Окрім цього, відповідач вважає, що формулювання позовні вимоги «позбавити права…» є некоректним.

Також відповідач ОСОБА_2 покликається на те, що після одруження сторін 24 травня 2014 року вони домовились про спільне використання квартири, тобто фактично уклали угоду між собою. Так, як квартира була подарована дружині її мамою 19 лютого 2009 року і являлась її власністю, то вони спільно вирішили її відремонтувати. Слідуючи домовленостям, відповідач почав ремонтні роботи за власний кошт: найняв підрядників, провів будівельномонтажні роботи, купив обладнання, встановив опалення тощо. Вказане понесло великі фінансові витрати з його сторони. Ні позивачка ОСОБА_1 , ні її батьки чи родичі своїх коштів не вкладали.

Ухвалою судді, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 03 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в тому ж складі суду та учасників, що відображено в протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 03 вересня 2021 року представником позивачки подано пояснення у яких він посилається на обставини, викладені у позовній заяві. Окрім цього, заперечує факт участі відповідача у ремонті спірної квартири та понесення ним витрат, покликається на те, що такі доводи не стосуються предмету цього позову.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Лопащук Д. І. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях, просили суд задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Парубій І. М. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилався на свої доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2021 року у справі № 607/22964/20 розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 601.

На підставі договору дарування квартири від 19 лютого 2009 року ОСОБА_3 , передала безоплатно у власність (дарунок) своїй дочці за згодою свого чоловіка ОСОБА_5 , підпис якого засвідчено на заяві приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Л., 19 лютого 2009 року по реєстру № 516, а ОСОБА_6 , прийняла у власність належну дарувальнику квартиру під АДРЕСА_1 (п. 1 Договору). Квартира, яка дарується, складається із однієї жилої кімнати, загальна площа цієї квартири становить 46,6 кв. м., в тому числі житлова площа 19,5 кв. м (п. 2 Договору).

Згідно довідки № 223, виданої 15 березня 2021 року ДП «Комунальник 2», ОСОБА_3 дійсно зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 і займає житлову площу 19,1 кв.м., з 1 кімнат(и) на 1 поверсі, 1 поверхового будинку, власником особового рахунку є ОСОБА_6 . Склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Актом, складеним 15 квітня 2021 року комісією в складі менеджера групи житлових будинків ГТОВ «Мрія» ОСОБА_7 , паспортиста ДП «Комунальник 2» ГТОВ «Мрія» ОСОБА_8 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , але не проживає за даною адресою з 09 липня 2014 року.

Із копії заяви про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини та спілкуванні з нею, яку ОСОБА_2 подав 09 березня 2021 року до Служби у справах дітей Байковецької сільської ради вбачається, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно № 256630327 від 14 травня 2021 року, квартира загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 21,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9 на праві приватної власності з 20 квітня 2021 року.

За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будьякі угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будьякий час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 з 2009 року; перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який 09 липня 2014 року був зареєстрований у вказаній квартирі.

Таким чином, на період перебування сторін у шлюбі, відповідач, зареєструвавши з дозволу позивачки своє місце проживання у спірній квартирі, набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. При цьому, такий сервітут є тимчасовим.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу сторін, то виходячи з підстав позову, факт розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки ОСОБА_2 втратив статус члена сім`ї власника.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивач з відповідачем по справі пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство. Натомість встановлено, що сторони по справі проживають окремо та перебувають у неприязних стосунках, добровільно знятися з реєстраційного обліку у квартирі позивачки відповідач не має наміру, що і стало причиною звернення ОСОБА_1 до суду. Доводи ОСОБА_2 , які підтримані адвокатом Парубієм І. М. про те, що від позивачки не надходило такої вимоги, суд відхиляє, адже виниклий між сторонами судовий спір підтверджує небажання відповідача припинити реєстрацію місця проживання у квартирі позивача. З часу відкриття провадження у справі і до дня ухвалення судом рішення ОСОБА_2 не вчинив дій, які б свідчили про відсутність предмета спору, не знявся самостійно з реєстраційного обліку у квартирі за вищевказаною адресою.

Актом, складеним 15 квітня 2021 року встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , але не проживає за даною адресою з 09 липня 2014 року. Інформація, яка міститься в цьому документі стороною відповідача не спростована, а тому в суду відсутні підстави вважати, що для ОСОБА_2 , це приміщення є житлом, місцем де особа є «вдома».

Відповідачем не спростовано того факту, що він проживає за адресою АДРЕСА_2 , а тому втратив інтерес до квартири, яка є у власності позивачки, а небажання його знятися з реєстраційного обліку в цьому житлі базується виключно на неприязних стосунках сторін, які погіршилися після розірвання шлюбу.

Таким чином, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15ц та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Доводи відповідача щодо здійснення ним ремонтних робіт у квартирі позивачки за власний кошт суд відхиляє з огляду на те, що вони ґрунтуються виключно на припущеннях, не підкріплені жодними доказами та не є предметом виниклого спору.

З наданих суду фотографій житла, неможливо встановити, що їх зроблено саме за місцезнаходженням квартири позивачки, відсутня прив`язка до адреси, де зареєстроване місце проживання відповідача, а тому суд їх відхиляє як належний та допустимий доказ у виниклому спорі.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, а відповідач має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_2 , що ним не було спростовано в судовому засіданні.

Щодо належності способу захисту порушеного права, то суд зазначає про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17 від 14 травня 2020 року.

Отож, обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом позбавлення відповідача права користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивачки, які підлягають захисту шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В силу ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідачка на користь позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 908 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення суду складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська