КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6878/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року,

встановив:

у серпні 2020 року заявник звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, у якій просив замінити ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «Укрдебт Плюс» у виконавчому провадженні з виконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 січня 2011 року про стягнення на користь ПАТ «КБ «Надра» з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заяви посилався на те, що 23 квітня 2020 року між ним та ПАТ КБ «Надра» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого заявник набув право вимоги до боржників.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року заяву було задоволено, замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «Укрдебт Плюс» у виконавчому провадженні №51212364 з виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Укрдебт Плюс» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на її законність та обгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 24 грудня 2009 року було задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №71/П/49/2007-840 від 18 липня 2007 року в розмірі 173 631,9 дол. США, що становить 1 383 498 грн. 98 коп.

У серпні 2020 року представник ТОВ «Укрдебт Плюс» звернувся до суду із заявою про заміну стягувана його правонаступником. В обґрунтування заяви зазначав, що 23 квітня 2020 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» було укладено Договір №GL3N216868 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого заявник отримав в тому числі право вимоги за кредитним договором №71/П/49/2007-840 від 18 липня 2007 року, що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору. Заявник вказував, що на виконанні у Печерському районному відділу ДВС у м.Києві перебуває виконавче провадження №51212364, відкрите на підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 , а тому просив замінити стягувача у справі ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року заяву було задоволено, замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «Укрдебт Плюс» у виконавчому провадженні №51212364 з виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про заміну стягувача, суд першої інстанції виходив з того, що до заявника перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 , а тому слід замінити стягувача ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «Укрдебт Плюс».

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Положеннями ст. 442 ЦПК України передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із змісту цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.

У своїй апеляційній скарзі боржник посилалась на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що надані заявником до суду першої інстанції копії документів не засвідчені належним чином, а тому не можуть бути належними доказами у справі. Вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

При зверненні до суду першої інстанції представником заявника було надано копію Договору №GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного 23 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Укрдебт Плюс», відповідно до умов якого банк передав товариству право вимоги до боржників згідно Додатку №1 - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступається, та боржників за такими договорами.

З наданої до суду першої інстанції копії витягу з Додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги вбачається, що право вимоги до ОСОБА_1 було передано заявнику за кредитним договором №№71/П/49/2007-840 від 18 липня 2007 року, а загальний розмір заборгованості станом на 23 квітня 2020 року вказаний - 4 679 884 грн. 85 коп.

Всі надані до суду світлокопії доказів були засвідчені підписом представника заявника Супрун В.В. та скріплені печаткою товариства.

Також у своїй апеляційній скарзі апелянт посилалась на те, що передача права вимоги за укладеним нею з ПАТ «КБ «Нкадра» кредитним договором є неможливою з тих підстав, що договір після ухвалення рішення про стягнення заборгованості вже не діє та є недійсним. Такі доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими, оскільки стягнення заборгованості за кредитним договором судовим рішення не породжує його недійсність.

Також не є підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні і твердження боржника про те, що первісний кредитор ПАТ «КБ «Надра» не передав заявникові доказів на підтвердження фактичного отримання боржником ОСОБА_1 від банку коштів, оскільки наявність у неї заборгованості встановлена рішенням суду.

Доказів про те, що грошові кошти на виконання судового рішення були сплачені боржником первісному кредитору, матеріали справи не містять.

В судовому засіданні у суді апеляційної представник боржника ОСОБА_2 стверджував, що у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні слід відмовити також з тих підстав, що у поданій заяві представник ТОВ «Укрдебт Плюс» просив замінити стягувача у справі, а не у виконавчому провадженні, тоді як судом було вирішено питання про заміну сторони саме у виконавчому провадженні. Такі доводи представника скаржника колегія суддів вважає неспроможними та такими, що не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи те, що відкрите виконавче провадження №51212364 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 є завершальною стадією судового провадження у справі №2-902/11, висновки суду першої інстанції не суперечать нормам чинного процесуального законодавства.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді