Справа № 304/327/13-ц Провадження № 6/304/34/2021
У Х В А Л А

14 вересня 2021 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Чепурнова В. О.,

з участю секретаря судового засідання Гавій Л.В.,

представника заявника адвоката Зизич Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Великоберезнянський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вказуючи на те, що з моменту стягнення з нього аліментів, він добровільного щомісячно сплачував присуджені йому 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а з лютого 2018 року і по сьогоднішній день сплачує 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а саме 1 200 грн щомісячно. Однак, як йому пояснили у виконавчій службі, оскільки з квітня 2013 року він офіційно не був працевлаштований, відповідно, розмір аліментів виконавчою службою нараховувався як 1/3 від середньомісячної заробітної плати у регіоні, де він проживає. Відтак, сума аліментів, що підлягає стягненню з нього станом на день звернення до суду становить 4 017 грн. У зв`язку з таким нарахуванням аліментів, попри всі його щомісячні платежі у сумі 1 200 грн на утримання доньки, у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 141 393, 14 грн, що і слугувало підставою для винесення постанови про обмеження у праві виїзду за межі України. Вказує, що така заборгованість виникла не з його вини, адже наміру ухилятися від батьківських зобов`язань він не мав та не має. Відтак вважає, що дана постанова обмежує його конституційне право на вільне пересування та працю, яку він собі обирає самостійно. Виїзд за кордон йому необхідний виключно з метою працевлаштування та погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Представник заявника ОСОБА_2 у судовому засіданні заяву підтримала у повному обсязі та просила таку задовольнити, посилаючись на викладені у ній вимоги.

У судове засідання представник Великоберезнянського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) як заінтересованої особи не з`явився, хоча був повідомлені про дату, час і місце судового розгляду у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали заяви, приходить до такого висновку.

Згідно з ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

В судовому засіданні встановлено, що 18 березня 2019 року постановою старшого державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Феделеша Р.С. обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання покладеного судовим рішенням Перечинського районного суду від 11 квітня 2013 року у справі № 304/327/13-ц, яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Перечинського районного суду Закарпатської області із скаргою на дії державного виконавця та просив скасувати постанови старшого державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 08 липня 2021 року скаргу боржника ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто заявнику у зв`язку із закінченням процесуальних строків звернення до суду.

Також судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по аліментах Великоберезнянського міжрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 15 червня 2021 року № 37583434, розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на червень 2021 року становить 141 393, 14 грн.

Водночас, як вбачається із даного розрахунку заборгованості та підтверджується копіями квитанцій, що наявні в матеріалах справи, ОСОБА_1 майже щомісячно добровільно перераховував на утримання доньки ОСОБА_4 аліменти у різних сумах.

Як видно з Індивідуальних відомостей про застраховану особу (Форма ОК-5), ОСОБА_1 з березня 2013 року не працює та не отримує дохід.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 263942940, відомості про зареєстровані права відсутні, однак, наявні обтяження.

Водночас, ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 у нових відносинах народився син ОСОБА_5 , що зокрема, підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Худлівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 13 вересня 2017 року.

Згідно з довідкою Перечинської міської ради № 621 від 17 червня 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на утриманні батька ОСОБА_1 .

Відповідності до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Суд приходить до висновку, що тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України, не дає йому можливості вільно пересуватися. Більше того, вищезазначені обмеження стають перепонами у можливості заявника заробляти на життя працею, яку він вільно обирає. Тобто, дані обмеження суперечать ст. 43 Конституції України про працю та її вільний вибір. Ці ж обмеження унеможливлюють покращення його платоспроможності та змоги погасити заборгованість зі сплати аліментів, що виникла.

Протокол № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, у ст. 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Так, відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в редакції № 3857-XII від 21.01.1994) право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положення статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язують виконавця вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

У розумінні ст. 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладеним рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дія або бездіяльність) боржника, спрямованні на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання допуску в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; не подання за рішеннями майнового характеру виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; не повідомлення виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; не своєчасна явка на вимогу виконавця; не надання пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Як вбачається із наявних копій квитанцій про сплату аліментів, такого ухилення від виконання зобов`язання у заявника не було. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 16 червня 2021 року № 37583434, заявник майже щомісячно сплачував аліменти на утримання доньки, однак у сумі, що не відповідає рішенню суду.

Отже, сама по собі заборгованість за виконуваним судовим рішенням не може свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Так, відповідно до висловленої Верховним Судом України позиції щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, позначає з об`єктивної сторони такі свідомі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13.11.2003 у справі «Напияло проти Хорватії» скарга №66485/01).

Окрім того, якщо міра, що обмежує свободу пересування особи, є початково обґрунтованою, вона може стати неспівмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду у справі «Луордо проти Італії» скарга №31190/96; у справі «Фельдшер та Фельдшне Хайлік проти Угорщини, скарга №41463/02, у справі «Рінер проти Болгарії».

Європейський Суд у п. 50 вказаного рішення підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Отже, вирішуючи спірні правовідносини, суд має надати оцінку співмірності і пропорційності обмежувального заходу, застосованого до боржника.

Крім того, у п. 50 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» (скарга № 28975/05 від 11 липня 2013 року, набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року) сформульовано основні принципи оцінки необхідності заходів, що обмежують свободу пересування. Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що національна влада зобов`язана забезпечити, щоб втручання у право особи на виїзд з країни першопочатково було виправдано та співмірно з урахуванням обставин справи.

Отже вирішуючи спірні правовідносини, суд має надати оцінку співмірності і пропорційності обмежувального заходу, застосованого до боржника.

Суд також враховує, що законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань боржником, а при ухиленні боржника від їх виконання.

Враховуючи, що заборгованість, що виникла у заявника ОСОБА_1 зі сплати аліментів сама по собі не свідчить про його ухилення від виконання зобов`язання покладеного на нього рішенням суду, а відтак вжиті обмежувальні заходи щодо нього не сприяють переслідуваній меті погашення боржником заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, на даний час залишення обмеження права громадянина ОСОБА_1 на виїзд з України, на думку суду, є непропорційним і неспівмірним заходом, який не відповідає обставинам справи та не є обґрунтованим.

Частинами 5, 7 статті 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, суд вважає заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2, 7, 10, 259-260, 263, 441 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Великоберезнянський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , що накладене постановою старшого державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Пітков`ята С.І. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 18 березня 2019 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 304/327/13-ц, виданого Перечинським районним судом Закарпатської області 11 квітня 2013 року у виконавчому провадженні № 37583434.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Головуючий: Чепурнов В. О.