Справа № 202/6750/20
Провадження № 2/202/699/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнко Д.В.

позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, -

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2004 року по цивільній справі № 2-6840/2004 між сторонами було встановлено порядок користування спільною квартирою АДРЕСА_1 . Виконавчий лист, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2004 року, не був позивачем вчасно пред`явлений на виконання, так як до березня 2018 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перешкоджали йому в користуванні квартирою. Однак з березня 2018 року відповідачами були змінені дверні замки, у зв`язку із чим він не може потрапити до квартири, вимушений жити у родичів та друзів. У зв`язку із чим позивач просив вселити його у вказану квартиру.

Повністю заперечуючи проти заявленої вимоги ОСОБА_2 надала суду письмову заяву за змістом якої зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У спільній власності мають квартиру АДРЕСА_1 . Проте вона заперечує проти проживання позивача у вказаній квартирі оскільки останній зловживає спиртним, постійно принижував та вчиняв відносно неї та їхнього сина насилля, запрошував у спільну квартиру бомжів та інших неблагонадійних громадян.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

09.12.2004 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення, яке набрало чинності 09.01.2005, у справі № 2-6840/2004 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, яким визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення в користування ОСОБА_4 кімнати № 9 розміром 11,9 кв.м, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кімнати № 4 та № 5 розмірами 17,3 кв.м та 9,6 кв.м. Кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, вбудовану шафу залишено у спільному користуванні сторін.

Вказаним вище рішенням було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто сторонам на даній справі.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано 22.10.1996.

У відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання особи, станом на 26.07.2019, адреса проживання ОСОБА_4 зареєстрована у вказаній квартирі.

Судом також встановлено із наданих процесуальних документів (позовна заява, відзив), що між сторонами склались неприязні стосунки при цьому ОСОБА_2 не заперечувала факт не допуску позивача до спірної квартири.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, враховуючи обставини встановлені судом, зокрема статус спірної квартири, що перебуває у спільній власності сторін, наявність рішення суду щодо визначення порядку користування вказаною квартирою, той факт, що місце проживання позивача зареєстровано у вказаній квартирі а також те, що зі сторони відповідачів чиняться перешкоди у праві користуванні, майном, що належить позивачу, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому посилання відповідача на антигромадську поведінку позивача не є підставою для позбавлення його відповідачами права власності.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні власністю, шляхом його вселення у кімнату розміром 11,9 кв.м, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір з кожного у розмірі по 420,40 грн. Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15.09.2021 року.

Суддя Г.О. Кухтін