КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/338/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року, постановлене суддею Хромовою О.О. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, поділ майна,

У С Т А Н О В И Л А :

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт їхнього з відповідачем ОСОБА_2 спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1996 року до даного часу та в порядку поділу спільного сумісного майна, набутого за час проживання з відповідачем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що починаючи з березня 1996 року і по теперішній час вони з відповідачем проживають разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. До 2002 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . 18 квітня 2002 року вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 та почали в ній проживати. Квартира зареєстрована на відповідача, шлюб вони не реєстрували, оскільки в тому не було потреби. Останні роки, враховуючи похилий вік відповідача, вона самостійно дбає про їхнє спільне майно, сплачує комунальні послуги, здійснює ремонт та придбаває необхідні меблі. Позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки придбана за їхні спільні з відповідачем кошти. Однак, враховуючи, що вони з відповідачем не перебувають у зареєстрованому шлюбу, позивач позбавлена права вільно володіти своєю часткою у спільному сумісному майні, а тому вимушена звернутися до суду з вимогою про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу та здійснити поділ їхнього спільного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , в рівних частках, відповідно до положень статті 70 СК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 01 січня 2004 року по теперішній час. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позову стосовно поділу спільно набутого майна та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в порядку поділу спільного сумісного майна набутого за час проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної власності, мотивуючи тим, що рішення в оскаржуваній частині суперечить фактичним обставинам справи, вимогам закону, засадам справедливості та розумності.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений .

До суду надійшла заява за підписом ОСОБА_2 , який не завірений, про розгляд справи за його відсутності.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

2. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

4. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

5. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та жінки з 2004 року.

В даній частині рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржувалося. Однак, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку, оскільки поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справі окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Позивач пояснила, що вона проживає з відповідачем однією сім`єю з 1996 року.

Шлюб сторони не реєстрували.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Суд першої інстанціїінстанцій прийшов до помилкового висновку про встановлення факту проживання однією сімєю сторін по справі з січня 2004 року.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю позивач не надала.

Крім того, суд може встановити лише факт, який має юридичне значення, а саме : позивач просила встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою поділу майна- квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеної квартири, оскільки ця квартира придбана відповідачем у 2002 році, до набрання чинності в 2004 році Сімейного кодексу України. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР , який втратив чинність у 2004 році, не визнавав правових наслідків проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Крім того, судом встановлено, що протягом часу з 1996 року, на який посилається позивач , шлюб сторони не реєстрували, відповідач , придбавши у 2002 році спірну квартиру, право власності на неї оформив за собою, на даний час відмовляється визнати за позивачем право власності на частку у спірній квартирі, що свідчить про те, що відповідач фактично не визнає викладені позивачем обставини.

СамА позивач у суді апеляційної інстанції пояснила, що відповідач мав квартиру, яку продав, і у 2002 році придбав більшу квартиру АДРЕСА_1 . Доказів того, яким чином та у якому розмірі вона приймала участь у набутті спірної квартири , позивач не надала.

Колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суд вважає, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повинно бути відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута сторонами внаслідок їх спільної праці.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України "Про власність", стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність").

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15, у постанові від 24.01.2020 № 546/912/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного квартири позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт, що спірна квартира була набута сторонами внаслідок їх спільної праці та спільними зусиллями. Однак, позивач не надала доказів на підтвердження своїх вимог, тому суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, поділ майна залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: