Справа № 201/2783/20
Провадження № 2/201/1199/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

27 серпня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» (третя особа Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24.03.2020р. ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди (а.с. 1).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.Г. від 25.03.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві (а.с. 3).

За наслідками оскарження цієї ухвали позивачем, постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020р. ухвалу скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 14-15).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.Г. від 06.07.2020р. цивільну справу передано за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 19).

За наслідками оскарження цієї ухвали позивачем, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.12.2020р. ухвалу скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 35-37).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.Г. від 29.12.2020р. у справі заявлено самовідвід (а.с. 43-44).

За наслідками авторозподілу 04.01.2021р. справу передано на розгляд судді Наумовій О.С. (а.с. 47).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 05.01.2021р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 49).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 26.02.2021р. здійснено перехід до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 55).

Ухвалою суду від 25.03.2021р. визнано завлений позивачем відвід головуючому судді необґрунтованим і передано питання про відвід на розгляд в порядку авторозподілу (а.с. 58-59).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 29.03.2021р. відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про відвід судді Наумової О.С. (а.с. 67).

Ухвалою суду від 27.04.2021р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати у якості третьої особи без самотніх вимог на предмет спору залучено Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області (а.с. 69).

Ухвалою суду від 20.05.2021р. за заявою позивача витребувано докази - витребувано у відповідача оригінали (для огляду) або завірені належним чином копії медичних карток ОСОБА_1 (а.с. 96).

Ухвалою суду від 26.08.2021р. виправлена описка в ухвалі суду від 20.05.2021р. про витребування доказів.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що статтею 28 Конституції України встановлена заборона на наукові та медичні досліди над людиною без її згоди.

Як встановлено рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» та численними рішеннями національних судів позивач в періоди 23-24 липня та 14 вересня - 8 жовтня 2009 року був примусово підданий судово-психіатричній експертизі, яка за ознакою «експертиза» є науковим дослідженням позивача, а за ознакою «психіатрична» - медичним.

При цьому, самі досліди супроводжувалися незаконним позбавленням позивача свободи та відвертим знущанням «дослідників» над позивачем, включно з психологічним примусом для забезпечення проходження ним завідомо безглуздих тестів. Формальна мета вказаних дослідів - ніби виконання постанови суду про стаціонарну СПЕ, не була реалізована й висновки експертизи складені не були. Це встановлено рішенням Жовтневого районного суду від 17.11.2017р. у справі № 201/16262/17, вказаним рішенням ЄСПЛ і за ст.ст. 10 і 82 ЦПК України не підлягає новому доказуванню. Тобто метою порушення ст. 28 Конституції України та знущання над позивачем були виключно самі порушення та знущання.

За чинним законодавством у переліку осіб, які можуть бути піддані примусовій СПЕ, відсутні особи, що обвинувачуються в адміністративному правопорушенні (формальний статус позивача в тих правовідносинах).

Окрім фізичних та душевних страждань позивача безпосередньо під час незаконних дослідів над ним, вказані незаконні дії відповідачів принижували честь і гідність позивача, негативно відбивалися на його репутації, що є немайновою шкодою.

Але знущання відповідачами над позивачем (і над звичайним здоровим глуздом) не закінчилися разом із самими зазначеними вище дослідами, а продовжувалися й тривають досі у вигляді невизнання відповідачами відповідальності за порушення прав позивача навіть після встановлення порушення прав позивача вказаним рішенням ЄСПЛ. Зокрема, досі ніхто з осіб, які при порушенні цих прав здійснили кримінальні правопорушення, не притягнутий до відповідальності навіть за наявності постанови Самарського районного суду від 08.07.2019р. у справі № 206/3592/19 про визнання незаконною бездіяльності правоохоронних органів, зокрема, стосовно участі лікаря-психіатра у викраденні позивача.

Докази вказаних вище обставин містяться у медичних картках позивача, які знаходяться у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги», які позивач просив забезпечити.

Фізичні та душевні страждання позивача безпосередньо під час незаконних дослідів над ним, багаторічні душевні страждання у подальшому, приниження честі й гідності позивача, шкода його репутації з урахування їх тривалості, особи позивача, ступеню вини відповідачів, неможливості для позивача відновити попередній стан складають 500 000,00 грн.

На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 28, 29 і 55 Конституції України, ст.ст. 23 і 1176 ЦК України, ст. ст. 10 і 82 ЦПК України, просив стягнути з відповідачів солідарно 500 000,00 грн.

З врахуванням участі в завданні шкоди позивачу від імені першого відповідача органами МВС, СБУ, МОЗ, прокуратури, юстиції, казначейства та судів, щодо компетенції яких в цих відносинах існує невизначеність, пропонував суду самому визначитися з особою, яка буде представляти першого відповідача.

Відповідач КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» позовні вимоги не визнав. 18.05.2021р. представник відповідача адвокат Шило Т.В. (діє на підставі довіреності від 31.08.2020р. а.с. 80) надала відзив на позовну заяву (а.с. 71 - 73), у якій заперечуючи проти позову, зазначив, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №3-1754/09 стосовно ОСОБА_1 винесена постанова від 23.07.2009р. про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

ОСОБА_1 був доставлений працівниками міліції до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР, правонаступником якого є відповідач.

Приймаючи до уваги постанову суду, яка набрала чинності, мала підписи та печатки, КЗ «ДКПЛ» ДОР в особі чергового лікаря, змушений був провести госпіталізацію вказаної особи. Давати правову оцінку рішенню суду лікарня, згідно закону, не має повноважень. Відповідно до ст. 382 КК України умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, тягне за собою кримінальну відповідальність.

Таким чином, 23-24 липня 2009 року ОСОБА_1 був госпіталізований для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Але, не маючи достатніх вихідних даних для проведення експертних досліджень, Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська, відповідно до Закону України «Про судову експертизу» направлено клопотання про необхідність надання додаткових матеріалів.

24.07.2009р. ОСОБА_1 був виписаний з лікарні.

14.09.2009р. ОСОБА_1 був повторно доставлений працівниками міліції в КЗ «ДКПЛ» ДОР для виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи з додатковими матеріалами. Експертні дослідження тривали з 14.09.2009р. по 08.10.2009р. 08.10.2009р. ОСОБА_1 був виписаний з лікарні.

Той факт, що госпіталізація позивача рішенням ЄСПЛ визнана незаконним позбавленням свободи, є наслідком незаконних дій та рішень Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, до якого у ОСОБА_1 претензій не має. Вважав, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що дії лікарні були направлені на «викрадення», «знущання», «наукові досліди», «умисне порушення його прав», «приниження честі та гідності», відповідних доказів не надано.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві представник просив справу розглядати без його участі.

25.08.2021р. позивач надав заяву, у якій вказав, що задля заповнення останньої лакуни в письмових матеріалах справи № 201/2783/20 (обґрунтування розміру шкоди у гривнях) надає відповідні пояснення. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 30.01.2020р. у справі «Сукачев проти України», яке за правилами процесуального закону має використовуватися судом, розмір відшкодування національним органом не повинний бути меншим, ніж в аналогічних випадках присуджує ЄСПЛ.

Предметом даного спору є відшкодування шкоди, завданої порушенням ст. 28 Конституції України та ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права при порушенні відповідачами ст. 29 Конституції України та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Щодо останнього, то звичайний для рішень ЄСПЛ розмір визначеної моральної шкоди коливається від 15000 (рішення від 23.06.2016р. у справі «І N проти України») до 18 000 (рішення від 17.04.2014р. у справі «Руденко проти України») євро. За курсом НБУ це приблизно 480 000 576 000 грн.

Отже, лише зовнішні умови порушення ст. 28 Конституції України та ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права призводять до оцінки вказаним судом шкоди близької до (дещо нижчою ніж) заявлена у позові. Відсутність у практиці ЄСПЛ випадків відшкодування шкоди, завданої безпосередньо вказаними порушеннями, не може бути підставою для визнання судом відсутності таких порушень, що прямо випливає зі ст. 53 КЗПЛОЄ. Необхідність застосування таких вимог до позивача встановлено висновками постанови КЦС від 22.04.2020р. у справі № 203/60/18.

З іншого боку, заборонені законом наукові та медичні дослідження позивача без його добровільної згоди відбувалися в умовах викрадення позивача міліцією та співучастю у такому викраденні співробітників другого відповідача та бездіяльності стосовно цього правоохоронних органів, що встановлено ухвалою Самарського районного суду в м. Дніпро від 08.07.2019р. у справі № 206/3592/19. Аналогічні правовідносини викрадення міліцією громадянина України та бездіяльності стосовно цього правоохоронних органів вирішені ЄСПЛ у загальновідомій справі «Гонгадзе проти України» з визначенням моральної шкоди у 100 000 євро (приблизно 3 200 000 грн.)

В матеріалах справи містяться відомості про ідеологічне підґрунтя вказаних порушень, яке зводиться до фундаментальних ідей націонал-соціалізму та або радянської каральної психіатрії. Міжнародна практика з цього приводу є усталеною з часів Нюрнберзького міжнародного трибуналу, суворо засуджує, як саме таке підґрунтя, так і ного практичну реалізацію, й за практикою ФРН відшкодовує самим жертвам та навіть їх родичам незрівнянно більші суми компенсації. Те саме прямо випливає з вимог ЗУ «Про жертви політнчних репресій», який в даному випадку має бути застосований за аналогією права. Фундаментом теперішнього правового ставлення до вказаних питань, починаючи із Загальної декларації прав людини, закінчуючи положеннями КЗПЛОС, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права і Конституції України, є саме висновки Нюрнберзького міжнародного трибуналу й це не може бути спростованим досить розповсюдженим лицемірством правників та політиків щодо цього (а.с. 134).

Позивач в судовому засіданні 16.08.2021р. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити надав додаткові пояснення щодо позову. Зазначив, що відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Зазначену норму слід розглядати у сукупності зі статтями 29, 55, 56, 57, 124 Конституції України. У 2009 і 2010 роках позивач був позбавлений волі та поміщений у психіатричну лікарню. Протягом довгих років він кожен епізод безуспішно оскаржував, поки не встановив у судовому порядку 9 епізодів незаконного позбавлення волі. 3 епізоди пов`язані із поміщенням у психіатричну лікарню з метою проведення наукових та медичних дослідів. У юристів є труднощі з розумінням, тому пропонує суду впевнитися у тому, що експертиза це є наукове дослідження, а психіатрична експертиза це є медичне дослідження, тому проведення тестів без згоди особи (позивача) або отримання згоди під тиском є порушенням статті 28 Конституції України.

До цього часу жодного судового рішення з приводу порушення ст. 28 Конституції України не існує, а тому суд не повинен використовувати рішення «Заїченко проти України № 2» як встановлений факт цього порушення.

Статтею 7 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права, якою також заборонено проведення медичних та наукових досліджень без згоди особи. Те, що позивач був незаконно позбавлений волі встановлено рішенням суду, згоди на проведення досліджень він не надавав, а був вимушений погодитися під тиском міліції. Також його примушували проходити тести (це описано в акті експертизи), Наприклад, від числа 100, слід віднімати число 7. Психологу, який проводив тест, позивач повідомив, що відмовляється, однак той сказав, що його ( ОСОБА_1 ) не випустять. Тому у нього не було вибору чи залишатися у психіатричній лікарні, чи відповідати на тести, тому він був вимушений проходити тести. Проходячи цей тест, віднімаючи від 100 по 7, почав міркувати, як бути, коли він дійде до цифри 2. Оскільки перед ним «дебильное существо» - психолог «сумасшедшего дома», тому він не знає про те, що існує площина від`ємного значення, тому він (позивач) навмисно помилився, що неодмінно було відображено в акті. Тому позивачеві слід було вирішувати завдання за себе і за психолога, оскільки він не знав, як це буде відображено в акті з питання соціального мислення, адже це «дебільні» тести. При цьому, лікарі знали, що мають справу з літератором.

Радість на малюнках він відображав у формі феєрверку, щастя у виді пінгвіна, указував на книгу «О сущем», однак вони оцінювали афоризми неправильно. Це не справа психіатрів, це філологія. Чорна гнида це метафора, художній образ. Слід дивитися довідник, де вказано, що гнида біляста, тобто, чорна гнида це іномовлення. Неграмотних юристів набрали в окружний суд, ці «уроди», не будучи спеціалістами у сфері філології, оцінювали його образи, винаходи. Його це «задівало», - чого це він має пояснювати цим «убогим» те, чому слід було вчитися у школі або в інституті. Також це описано у книзі «Оказывается все куда хуже, чем есть на самом деле», яка наразі поступила в Національну бібліотеку України імені В.І. Вернадського, знаходиться у стадії опрацювання та розподілена у відділ художньої літератури, тому згідно ст. 82 ЦПК України, є загальновідомою, а тому не підлягає доказуванню.

Також позивач переніс фізичні страждання, була порушена ст. 29 Конституції України, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ відмовив у визнанні порушення ст. 3 Конвенції, лише через те, що не застосовувалися медичні препарати, інші порушення суд не розглядав.

Відповідно до ст. 53 Конвенції ніщо в цій Конвенції не може тлумачитись як таке, що обмежує чи уневажнює будь-які права людини та основоположні свободи, які можуть бути визнані на підставі законів будь-якої Високої Договірної Сторони чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.

Зауважив, що постанова Верховного Суду по справі 203/60/18 прийнята з іншого приводу. Справа «Заїченко проти України № 2» також з іншого приводу, там не йдеться про порушення ст. 28 Конституції України, на цю норму немає посилання щодо проведення медичних та наукових досліджень, тому слід застосовувати ст. 28 Конституції України, розглядаючи знущання на правами людини.

Суд має належними чином відповісти на питання, який статус у відповідача психіатричної лікарні. З одного боку, це медична установа, яка підпорядкована Мінздраву, а з іншого боку це експертна установа і є спеціалізованою державною установою, її експерти мають бути внесені до реєстру експертів, який ведеться міністерством юстиції та мають виконувати всі вимоги міністерства юстиції. З іншого боку - ця установа є власністю ДМР. Суду слід визначитися зі статусом цього відповідача, при цьому властивістю бути власністю ДМР можна знівелювати, це не важливо. Слід визначити статус як медичної установи та експертної установи для визначення розміру шкоди. Працівники є «оборотнями в белых халатах». Вони хотіли скоїти скрите вбивство, застосувати томограф, щоб позивача опромінити. Він дізнавався у своєї знайомої, що цей старий томограф, який може винайти гвіздок у головному мозку. У нього брали кров з вени та з пальця, що теж слід перевірити з юридичної позиції. Не дивлячись на те, що є рішення ЄСПЛ, однак зараз позивача змушують доводити заподіяння моральної шкоди.

Доведено і науково підтверджено, що у свідомості судового корпусу домінує тюремна лексика, поняття. Судді ображені на висловлювання позивача. Позивач докладав нелюдські зусилля (час, інтелект), щоб пояснити судовому корпусу недоступні речі, донести до дикуна серйозні речі складно. Наразі у Верховному Суді вдалося донести суддям по справі № 201/11110/17, касаційну скаргу прийняли до провадження. Доводиться мати справу з нелюдською системою відносин.

Позивач є творцем нового жанру «Живой классик мировой литератури», що був створений для подолання цих відносин. Суд має розглянути вимоги, які викладені, а не свої фантазії на цю тему.

Додатково слід звернути увагу на «Ессе об естетике безобразного». «Безобразное» може бути красивим. Це не новина. І якщо це «хуторські» не розуміють, то їм нічого робити у його справі.

Додатково пояснив, що йому відомо від одного адвоката, що у конкурсних питаннях для ВАКС є питання, які стосуються його справи. Це важливо, оскільки де-факто він (позивач) є частиною законодавства України, тому питання постає - хто тут законодавець.

Він переконаний, що даний склад суду має внутрішнє «табу», що у спорі з державними органами негарно визнавати правоту громадянина. Це дурна звичка, вона неправдива, не відповідає закону. Ті судді, які шли проти цього «табу» і визнавали те, що передбачено законом, вони були щасливі, тому суд має не відмовляти собі у цьому.

Наполягав, що стаття 28 Конституції України ключова, вона тісно пов`язана зі ст. 29 Конституції України. Ці норми співпадають зі статтями 7 і 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права.

Звернув увагу на справу № 201/17000/17 та № 203/60/188 в контексті необхідності застосовувати ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та цивільні права та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Неможливо обмежуватися справою «Заїченко проти України № 2», де відмовлено у визнанні порушення ст. 3 Конвенції, тому що не були застосовані медичні препарати. ЄСПЛ багато чого не встановлює. Слід звернути увагу, що в акті експертизи експерти були попереджені про кримінальну відповідальність, і сам акт є підтвердженням вчинення злочину, однак держава допускає бездіяльність.

У вступний статті книги «Оказывается все куда хуже, чем есть на самом деле» поет Заславський вказує, що позивачем створений новий жанр у літературі. Мирова історія літератури не знає жодного випадку, коли одна людина створює новий жанр. Для його створення покладені нелюдські зусилля, вони стали наслідком дій відповідача.

Також позивач надав додаткові пояснення в судовому засіданні 26.08.2021р. та зазначив, що при розгляді справи треба звернути увагу на постанову Верховного Суду від 22.04.2020р. по справі № 203/60/18-ц та інші рішення, яких суд зазначив, що відшкодування, визначене ЄСПЛ не обмежує потерпілого від відшкодування шкоди за рахунок держави після винесення такого рішення ЄСПЛ. ЄСПЛ не є кінцевим рішенням.

Звернув увагу, що на нього психіатричною лікарнею заведені картки психічного хворого, що порушує презумпцію психологічного здоров`я. Вважав, що огляд це також дослідження, лікарі задавали йому питання і встановили, що він не хворий, про що вказано в медичній картці. Лікарі не виконали постанову суду від 23.07.2009р. і скоїли злочин, передбачений ст. 380 КК України. Змушували його писати автобіографію, робили записи щодо нього кожного дня. У картках немає дат заведення, що є порушенням ст. 8 Конвенції. Вказали, що в нього є колишня дружина, хоча її не існує. Лікар ОСОБА_2 відмовилася підписувати акт експертизи, оскільки вважала, що позивач не хворий. Повторне дослідження не може бути проведене без складення акта експертизи.

Наполягав на визнанні порушення ст. 28 Конституції України та ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, оскільки підтверджено, що були проведені щодо нього медичні та наукові дослідження. ЄСПЛ не встановив порушення ст. 3 Конвенції, тому слід дивитися постанову Верховного Суду № 203/60/18 де зроблений висновок про те, що ніщо в конвенції та в рішенні ЄСПЛ не може бути підставою для порушення прав громадянина. Тому завданням суду є встановлення порушення ст. 3 Конвенції. Зазначив, що Кіровський районний суд м. Дніпропетровська стягнув після рішення ЄСПЛ з 4-го разу 165 000 грн. за порушення ст. 29 Конституції України, так само слід зробити і даному суду встановити порушення ст. 28 Конституції України та ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

При визначення розміру шкоди слід врахувати справу «Сукачев проти України» про те, що компенсація не може бути меншою, ніж визначена у рішенні ЄСПЛ. Тому необхідно приймати до уваги, що рішеннями суду вже було стягнуто 16 000 євро і 18 000 євро, а тепер створені умови для порушення ст. 28 Конституції України, що відповідає розміру 500 000 грн. Зазаначив, що саме у концлагерях проводилися дослідження, що було відображено у Нюрнберзькому процесі, який став підставою для прийняття Міжнародного пакту про громадянські та політичні права і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держава несе повну відповідальність за свої органи та відповідає за їх злочини, у т.ч. за відповідача - КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги», відповідальність є солідарною, а позивач є потерпілим від ряду злочинів.

Також вважав, що суд має відреагувати на поведінку відповідача, який порушує порядок розгляду справи, не надає докази суду, намагається ввести суд в оману.

Позивач ОСОБА_1 після наданих пояснень, у наданій суду заяві від 26.08.2021р. позовні вимоги підтримав, просив завершити розгляд справи без його участі (з урахуванням його участі в усіх судових засіданнях і процесуальних діях (а.с. 219).

Представник Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази, у відзиві просив справу розгляд справи без участі представника (а.с. 73).

Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

У справі «Заїченко проти України № 2» Європейський суд з прав людини встановив, що:

94. У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «C.Б. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року).

96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33).

97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров`я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоров`я заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною.

100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно з`явився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Суд дійшов висновку про порушення пунктів 1 та 8 Конвенції.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що позивач неодноразово звертався до суду із різними вимогами до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відсутній до тепер висновок щодо питань експертизи зазначених в постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р., порушуються його права, оскільки питання щодо презумпції його психічного здоров`я не є вирішеним.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року по справі № 206/2688/18 у задоволенні позову відмовлено.

Поставною Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018р. скасоване, позовні вимоги задоволені частково. Зобов`язано КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради скласти Акт судово-психіатричної експертизи і направити його належно завірені копії ОСОБА_1 . Надати у цьому Акті відповіді на запитання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. про призначення експертизи. Стягнуто з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 завдану немайнову шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 04.12.2019р. по справі № 206/2688/18 постанову Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. скасовано. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018р. залишено в силі.

За обставинами цієї справи, судами встановлено, що секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КпАП України, у якому зазначено, що ОСОБА_1 проявив неповагу до суду шляхом неодноразового подання через канцелярію суду під видом процесуальних документів заяв, що містять образливі, непристойні висловлювання, викладені у брутальній формі, на адресу суддів окружного суду як носіїв судової влади.

Справу про адміністративне правопорушення передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

1. Чи страждає правопорушник ОСОБА_1 будь-яким психічним захворюванням?

2. Якщо страждає, то чи міг ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185-3 КпАП України?

3. Чи не знаходився правопорушник ОСОБА_1 в момент здійснення правопорушення у тимчасовому хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними?

На виконання цієї постанови суду, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарній судово-психіатричній експертизі у КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» з 23 липня 2009 року до 24 липня 2009 року та з 14 вересня 2009 року до 08 жовтня 2009 року.

Комісія експертів відділу судово-психіатричних експертиз КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» склала акт від 08.10.2009р. № 36, згідно з яким дійшла висновку про те, що у зв`язку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені відносно ОСОБА_1 питання не виявляється можливим. Рекомендовано проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2010р. провадження в адміністративній справі щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року, встановлено факт, який має юридичне значення, про те, що виданий КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» акт від 08 жовтня 2009 року № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№2)» скаргу ОСОБА_1 визнано прийнятною за пунктом 1 статті 5 та статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (примусова госпіталізація і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього) та на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди та інших витрат стягнуто 5 120 євро.

Зазначеним рішенням питання про встановлення психічного стану здоров`я ОСОБА_1 не вирішувалося

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відсутність дотепер висновку щодо питань, поставлених на вирішення експертів у постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року, порушує його права, оскільки до цього часу питання щодо стану його психічного здоров`я не є вирішеним.

Верховний Суд, залишаючи в силі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018р. , виходив з таких мотивів. Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про психіатричну допомогу» якщо проведення судово-психіатричної експертизи потрібне в адміністративних, кримінальних та цивільних справах, вона призначається та проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом.

Судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (ст. 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Гарантії незалежності судового експерта та правильності його висновку, а також його відповідальність визначені статтями 4, 14 Закону України «Про судову експертизу».

Відповідно до пункту 1.7 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України № 965/5 від 01 липня 2009 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Інструкція), підставою для проведення експертизи є передбачений законом процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом).

За правилами пункту 1.13 Інструкції у випадку невиконання клопотань експерта щодо надання додаткових матеріалів, несплати вартості експертизи протягом 45 календарних днів з дня направлення клопотання в порядку, передбаченому чинним законодавством, незабезпечення прибуття експерта, безперешкодного доступу до об`єкта дослідження, а також належних умов для його роботи (учинення перешкод з боку сторін, що беруть участь у справі, в обстеженні об`єкта) матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення.

Пунктом 4.11 Інструкції передбачено, що після закінчення проведення експертизи експертом складається висновок, а у разі неможливості її проведення повідомлення про неможливість надання висновку.

Аналогічні вимоги містить Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 року № 397, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01 березня 2002 року за № 219/6507 (чинний на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок), відповідно до пункту 1 якого, судово-психіатрична експертиза призначається органами досудового слідства та суду і проводиться за їх відповідним рішенням з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи.

Після закінчення експертизи складається акт експертизи, що містить вступну, досліджувальну, мотивувальну частини і висновок. Акт (одноособової, комісійної) експертизи підписується експертом, членами комісії і засвідчується печаткою експертної установи. Акт експертизи складається у двох примірниках, один з яких направляється особі або органу, які призначили експертизу, а другий залишається в експертній установі (пункти 31, 36, 37 Порядку).

У справі встановлено, що судово-психіатрична експертиза щодо позивача ОСОБА_1 була призначена постановою Красногрвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. у межах справи про адміністративне правопорушення, здійснене ОСОБА_1 , провадження у якій на підставі постанови Красногрвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2010р. закрито у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності.

За результатами проведення судово-психіатричної експертизи комісія експертів КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» склала акт від 08.10.2009р. № 36, згідно якого встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 неможливо у зв`язку із складністю випадку та неясністю клінічної картини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017р., залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018р., встановлено факт, який має юридичне значення про те, що виданий КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України.

Отже, будь-який висновок експертизи щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 відсутній.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вимоги законодавства та обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки права останнього діями або бездіяльністю відповідача не порушені, так як у визначеному законом порядку наявність психічного розладу у позивача не встановлювалася, а тому він вважається такою особою, що не має психічного розладу, що відповідає презумпції психічного здоров`я, якою передбачено визнання особи психічно здоровою, доки зворотне не буде доведено у передбаченому законом порядку. Моральне відшкодування за примусову госпіталізацію та тримання у психіатричній лікарні, збирання відомостей про нього на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди та інших витрат стягнуто 5 120 євро на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№2)».

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства та обставин справи, унаслідок чого скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Також судом з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2020р., залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2021р., допущено поворот виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. у справі № 206/2688/18. Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2021р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вказані судові рішення.

Отже, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017р., залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018р. по справі 201/16263/17, встановлено факт, який має юридичне значення про те, що виданий КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України.

Задовольняючи вимоги заяви, суд дійшов висновку про те, що експерти КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ»), провівши судово-психіатричну експертизу заявнику ОСОБА_1 на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р., та встановивши, що вирішити експертні питання відносно нього не виявляється можливим, у відповідність до вимог пункту 4.21. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. № 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи», як в даному випадку.

Позивач під час розгляду справи пояснив, що його примушували проходити тести, про що описано в акті експертизи.

Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 36 від 08.10.2009р. відносно ОСОБА_1 , який міститься у медичній картці стаціонарного хворого ОСОБА_1 8854/09 від 14.09.2009р. (а.с. 136 143) має розділи «психологічне дослідження», «психічний стан», «мотивувальна частина і висновки». За висновками акта, встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 неможливо у зв`язку із складністю випадку та неясністю клінічної картини. На першій сторінці акта члени комісії попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за відмову та надання завідомо неправдивого висновку.

Також судом досліджені медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 8854/09 від 14.09.2009р. і № 7161/09 від 28.07.2009р. (а.с. 136 - 217), з яких видно, що позивач дійсно з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення.

Під час перебування у лікарні позивач проходив обстеження кожного дня, здавав аналізи, писав автобіографії. При цьому декілька разів указував, що він прибуває у лікарні під примусом, не добровільно, не за усвідомленою згодою.

Вищенаведеним рішенням суду встановлено, що акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України. Відповідність до вимог пункту 4.21. «Інструкції № 53/5, експерти мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи».

Щодо підставності проведення самого дослідження, то Верховний Суд у постанові від 04.12.2019р. по справі № 206/2688/18 висловився вже з цього приводу і погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки права останнього діями або бездіяльністю відповідача (КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) не порушені, оскільки у визначеному законом порядку наявність психічного розладу у позивача не встановлювалася, а тому він вважається такою особою, що не має психічного розладу, що відповідає презумпції психічного здоров`я, якою передбачено визнання особи психічно здоровою, доки зворотне не буде доведено у передбаченому законом порядку. Моральне відшкодування за примусову госпіталізацію та тримання у психіатричній лікарні, збирання відомостей про нього на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди та інших витрат стягнуто 5 120 євро на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№2)».

Відтак, будь-який висновок експертизи щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 відсутній.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019р. по справі № 206/3779/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020р., відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009р. та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди, завдану такої відсутністю в розмірі 342 000 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2021р. залишено без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020р.

У постанові від 18.02.2020р. Дніпровський апеляційний суд зазначив, що у рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015р. встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи». Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015р. та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011р. у справі № 2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009р.

Також у червні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та просив встановити такі факти:

комунальні заклади охорони здоров`я, які проводять примусові судово-психіатричні експертизи, є державними спеціалізованими експертними установами, а тому наділені при проведенні таких експертиз владними повноваженнями стосовно осіб, експертизу яких вони проводять;

при призначенні примусової судово-психіатричної експертизі суд делегує свої владні повноваження стосовно підекспертної особи установі, якій така експертиза доручена;

проведення судово-психіатричної експертизи належить до надання медичних послуг підекспертній особі, яка набуває статусу споживача медичної послуги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2018р. по справі № 201/6815/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.10.2019р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 (заінтересована особа: Міністерство юстиції України) про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

У даній справі суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАСУ суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. А відповідно до Законів України «Про судову експертизу», «Про психіатричну допомогу», Кримінально-процесуального, Цивільно-процесуального кодексів, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я № 397 від 08.10.2001р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.03.2002 р. За № 219/6507, судово-експертна діяльність в цілому спрямована на проведення досліджень у різних сферах. Для досягненні цих цілей закон гарантує експертам незалежність від органів державної влади, але й не наділяє їх владними управлінськими функціями, оскільки для реалізації поставлених цілей вони є зайвими.

Щодо встановлення факту, при призначенні примусової судово-психіатричної експертизі суд делегує свої владні повноваження стосовно підекспертної особи установі, якій така експертиза доручена. Суд першої інстанції проаналізувавши обсяг прав і обов`язків експерта, дійшов вірного висновку, що суд не наділений повноваженнями приймати будь-які владні рішення, не наділений владними управлінськими функціями стосовно особи, яка є об`єктом дослідження.

Щодо встановлення факту, що проведення судово-психіатричної експертизи належить до надання медичних послуг підекспертній особі, яка набуває статусу споживача медичної послуги», суд першої інстанції вірно надав роз`яснення, що мета, підстави і порядок призначення судово-психіатричної експертизи судом, порядок оплати за її проведення регулюється нормами ЦПК, КПК, КАС, КУпАП, Законом України «Про судову експертизу», Порядком проведення судово-психіатричної експертизи. Водночас, на правовідносини може розповсюджуватися Закон України «Про захист прав споживачів» лише у тому разі, коли споживачем послуг є сам об`єкт експертизи, яка укладає правочин про надання медичних послуг. Проте, якщо експертиза проводиться, наприклад, за дорученням органу досудового розслідування у кримінальному провадженні, то витрат на її проведення здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України. В такому випадку проведення експертизи не є послугою і правовідносини, що виникають між органом досудового розслідування і судово-психіатричною установою не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Окрім того, у листопаді 2019 року позивач звертався до суду із позовом до Міністерства юстиції України про встановлення факту проведення над ним медичних і наукових дослідів без його згоди, зобов`язання Міністерства юстиції України оприлюднити факти порушень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року по справі № 201/13186/19, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2021р., у задоволенні позову відмовлено.

У даній справі позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням ЄСПЛ від 26.02.2012р. у справі «Заїченко проти України № 2» у п. 78 суд зазначив, що на відміну від інших справ, в яких він розглядав тримання у психіатричному закладі не тільки за статтею 5, а й за статтею 3 та/або 8 Конвенції (див. наприклад, рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пп. 57-111, від 05.06.2014р.), у цій справі заявник не скаржився на те, що його було піддано будь-якому лікуванню всупереч його волі», й на підставі чого не погодився кваліфікувати примусове перебування заявника у лікарні «нелюдським або таким, що принижує гідність, поводженням».

Відповідно до ст. 53 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ніщо в цій Конвенції не можна тлумачити як таке, що применшує та обмежує будь-які права людини, які можуть бути визнані на підставі закону України. Таке положення прямо розповсюджується на рішення Суду, постановлені згідно з Конвенцією.

Згідно із ст. 28 Конституції України, яка має пряму дію, заборонено проведення медичних і наукових дослідів над людиною без її вільної згоди.

Однак, при примусовому триманні позивача у КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», яка за визначенням є медичною і експертною установою, тобто науковою установою, над ним проводилися численні досліди (тести), що відображено в Акті № 36 СПЕ від 08.10.2009р., складеним експертами цієї установи. Цим документом зафіксовано, що позивач неодноразово відмовлявся від проходження тестів (досліджень над собою).

Крім того, до наукових досліджень належать спостереження за поведінкою людини, яка не в змозі позбутися такого спостереження. Щоденні записи таких спостережень за позивачем з 14.09.2009р. до 08.10.2009р. велися лікарями та середнім медперсоналом лікарні. Ці докази досліджень містяться в медичних картках позивача у вказаному психіатричному закладі.

Особи, які утримували позивача в узіліщі, спромоглися оманою отримати його згоду на проведення частини тестів, оскільки після первинної відмови позивача від проходження тестів - обіцяли йому негайне звільнення після проходження тестів.

Крім того, сутність тестів і «наукове» їх опрацювання полягала у приниженні гідності позивача, що найяскравіше усього проявилося в описі та тлумаченні психологом (дослідником) афоризму позивача « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Згідно з п. 5 ст. 5 Конвенції кожен, хто став жертвою незаконного позбавлення свободи має гарантовану правовою санкцією право на компенсацію. Відповідно до п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права так ж компенсація гарантована позовом. Згідно з резолюцією ГА ООН № 60/147 від 16.12.2005р. щодо введення в дію тлумачення ст. 9 вказаного Пакту, складовою компенсації є оприлюднення правди та встановлення фактів. Факт незаконного позбавлення позивача свободи встановлений зазначеним рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р.

На підставі цих доводів, позивач просив встановити факт проведення в періоди 23 - 24.07.2009р. і 14.09 - 8.10.2009р. медичних і наукових дослідів над ОСОБА_1 без його згоди і зобов`язати відповідача оприлюднити такий факт порушення ст. 28 Конституції України та ст.ст. 3 і 8 Конвенції, включно з інформуванням про це від імені Уряду ЄСПЛ.

Відмовляючи у позові, суд виходить з того, що Європейським судом з прав людини було вже надано висновки щодо постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної психіатричної експертизу ОСОБА_1 та наслідків, які ця постанова потягнула за собою для заявника ОСОБА_1 , у справі «Заїченко проти України (№ 2)», заява №45797/09, яке 06 липня 2015 набуло статусу остаточного, відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції.

У сталій практиці Європейського Суду з прав людини в подібних правовідносинах, зокрема, висновку від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», йдеться про те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі Преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Можливість продовження строків передбачена, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Поновлення строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачалося, що останній посилається на п. 78 вказаного рішення, в якому ЄСПЛ вказав таке: Суд, якому належить провідна роль щодо здійснення юридичної кваліфікації фактів справи, з огляду на суть скарги заявника доходить висновку, що зазначену скаргу слід розглядати лише за підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Анатолій Руденко проти України» (Anatoliy Rudenko v. Ukraine), заява № 50264/08, п. 85, від 17 квітня 2014 року). У зв`язку з цим Суд зазначає, що на відміну від інших справ, в яких він розглядав тримання у психіатричному закладі не тільки за статтею 5, а й за статтею 3 та/або 8 Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пп. 57-111, від 5 червня 2014 року), у цій справі заявник не скаржився на те, що його було піддано будь-якому лікуванню всупереч його волі.

У справі «Заїченко проти України № 2 сторонами не оспорювався той факт, що перебування позивача у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

Отже, як встановлено судом, чисельними рішеннями суду позивачеві відмовлено у стягненні з коштів з КП Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» у зв`язку із їх необґрунтованістю, оскільки не було порушено презумпцію психіатричного здоров`я позивача, також відмовлено у встановленні факта, що має юридичне значення проведення медичних і наукових дослідів, оскільки ЄСПЛ було вже надано висновки щодо постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. про призначення стаціонарної психіатричної експертизу ОСОБА_1 та наслідків, які ця постанова потягнула за собою для заявника у справі «Заїченко проти України (№ 2)».

Вирішуючи вимоги позивача, у яких він, серед іншого, вважає за необхідне, щоб суд встановив порушення ст. 28 Конституції України та ст. 7 Міжнародного пакта про громадянські і політичні права, з тих підстав (як вказує позивач), що над ним у психіатричній лікарні проводилися наукові і медичні дослідження і жодного судового рішення з цього приводу не існує, суд вважає виходить також із такого.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

У статті 7 Міжнародного пакта про громадянські і політичні права передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню чи жорстокому, нелюдському або принижуючому гідність поводженню чи покаранню. Зокрема, жодну особу не може бути без її вільної згоди піддано медичним чи науковим дослідам.

Згідно із ч. 3 ст. 281 ЦК України медичні, наукові та інші досліди можуть провадитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою.

Відповідно до чт. 16 Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини: (Конвенція про права людини та біомедицину) Ов`єдо, 04.04.1997р., медичні, наукові та інші досліди можуть провадитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою.

Клінічні випробування лікарських засобів проводяться відповідно до закону.

Наукове дослідження на людині може проводитися тільки за умови виконання усіх таких вимог: i) відсутність альтернативи, ефективність якої була б аналогічною ефективності досліджень на людях; ii) ризики, на які може наражатися така особа, мають бути сумірні потенційній користі від дослідження; iii) проект дослідження має бути затверджений компетентним органом після проведення незалежної експертизи його наукової цінності, включаючи оцінку важливості мети дослідження, та багатодисциплінарного розгляду його прийнятності з етичної точки зору; iv) особи, на яких проводяться дослідження, мають бути поінформовані про їхні права та гарантії, встановлені законодавством для їхнього захисту; v) необхідна згода, передбачена у статті 5, має бути надана чітко, конкретно, і вона має бути задокументована. Така згода може бути безперешкодно відкликана у будь-який час.

Питання клінічних випробувань лікарських засобів на регіональному рівні врегульовано також Директивою 2001/83/ЕС Європейського Парламенту та Ради ЄС від 06.11.2001р. «Кодекс Співтовариства стосовно лікарських препаратів, призначених для споживання людьми» та у Директиві Комісії від 08.04.2005р. № 2005/28/ЄС, що встановлює засади та детальні настанови належної клінічної практики, що стосується дослідницьких лікарських засобів для використання людьми, а також вимоги до надання дозволу на виготовлення або імпорт таких продуктів.

У відповідності до ст. 45 Основ законодавства України про охорону здоров`я застосування медико-біологічних експериментів на людях допускається із суспільно корисною метою за умови їх наукової обгрунтованості, переваги можливого успіху над ризиком спричинення тяжких наслідків для здоров`я або життя, гласності застосування експерименту, повної інформованості і вільної згоди повнолітньої дієздатної фізичної особи, яка підлягає експерименту, щодо вимог його застосування, а також за умови збереження в необхідних випадках лікарської таємниці. Забороняється проведення науково-дослідного експерименту на хворих, ув`язнених або військовополонених, а також терапевтичного експерименту на людях, захворювання яких не має безпосереднього зв`язку з метою досліду.

У ч. 1 ст. 7 Закону України «Про лікарські засоби» зазначено, що клінічні випробування лікарських засобів це такі випробування, які проводяться з метою встановлення або підтвердження ефективності та нешкідливості лікарського засобу, що можуть проводитись у лікувально-профілактичних закладах, які визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.09.2009р. № 690 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 12.07.2012р. № 523), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.10.2009р.

за № 1010/17026, затверджений Порядок проведення клінічних випробувань лікарських засобів та експертизи матеріалів клінічних випробувань, який встановлює основні вимоги до проведення клінічних випробувань лікарських засобів, які можуть проводитись за участю пацієнтів (добровольців) за повною або скороченою програмою, у тому числі до випробувань біодоступності/біоеквівалентності, а також міжнародних багатоцентрових клінічних випробувань. Цей Порядок поширюється на всі види клінічних випробувань лікарських засобів, за винятком неінтервенційних досліджень та клінічних досліджень, які проводяться без участі фармацевтичних компаній у рамках науково-дослідницьких робіт.

Отже, з аналізу наведених міжнародних і національних нормативно-правових актів слідує, що під проведенням медичних і наукових дослідів розуміється клінічні випробування лікарських засобів, медико-біологічні експерименти за участю людини, де об`єктом експерименту виступала є людина, її біологічні матеріали або інші дані. Медико-біологічний експеримент це науково-дослідна діяльність, метою якої є врятування життя або поліпшення або відновлення здоров`я конкретного пацієнта, яка також спрямована й на поліпшення громадського здоров`я та медицини в цілому, що проводиться кваліфікованими науковцями; складовим елементом медико-біологічних експериментів є клінічні випробування лікарських засобів, що проводяться з метою з`ясування безпечності, якості, результативності та ефективності лікарських засобів.

У той же час, як за наслідками дослідження позивача, відділенням СПЕ складений акт № 36 від 08.10.2009р. судово-психіатричної експертизи, на підставі Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. № 53/5.

Як видно з медичних карток, під час дослідження не проводилося жодних клінічних випробувань, медико-біологічних експериментів на позивачеві, результати таких випробувань відсутні.

У відповідності до п.п. 6.1. - 6.4 вказаної Інструкції об`єктом психологічної експертизи є психічно здорові особи (підозрюваний, обвинувачений, підсудний, виправданий, засуджений, свідок, потерпілий, позивач, відповідач: малолітні; неповнолітні; дорослого та похилого віку).

Психологічна експертиза також може бути часткою комплексного експертного дослідження, якщо в органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), виникають питання, вирішення яких потребує синтезування спеціальних знань з різних галузей науки (психолого-психіатрична експертиза, психолого-медико-психіатрична, медико-психологічна та психолого-автотехнічна експертиза). До цього переліку також можуть належати психолого-почеркознавча та психолого-лінгвістична експертизи.

Психологічна експертиза встановлює ті особливості психічної діяльності та такі їх прояви в поведінці особи, які мають юридичне значення та викликають певні правові наслідки.

Основним завданням психологічної експертизи є визначення у підекспертної особи: індивідуально-психологічних особливостей, рис характеру, провідних якостей особистості; мотивотвірних чинників психічного життя і поведінки; емоційних реакцій та станів; закономірностей перебігу психічних процесів, рівня їхнього розвитку та індивідуальних її властивостей.

Отже, предметом психологічної експертизи не може бути проведення дослідів над людиною - медико-біологічних експериментів (складовою частиною яких є клінічні випробування лікарських засобів) з метою врятування життя або поліпшення або відновлення здоров`я людей, поліпшення громадського здоров`я та медицини в цілому. Психологічна експертиза проводиться за для надання відповідей на певні питання щодо здоров`я людини, які потребують спеціальних знань.

Окрім того, суд звертає увагу позивача на те, що у постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. по справі № 206/2688/18 судом надавалася оцінка проведеному дослідженню, за результатами якого складений акт від 08.10.2009р. № 26, і судом зроблений висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки права останнього діями або бездіяльністю відповідача (КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) не порушені, оскільки у визначеному законом порядку наявність психічного розладу у позивача не встановлювалася, а тому він вважається такою особою, що не має психічного розладу, що відповідає презумпції психічного здоров`я. Верховний Суд також вказав, що судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (ст. 1 Закону України «Про судову експертизу»), а підставою для її проведення є відповідний передбачений законом процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом).

Також у справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015р. ЄСПЛ встановив, що позивач тримався всупереч його волі у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення, а не з метою проведення наукових і медичних дослідів з ним.

Відповідним рішенням суду встановлений факт, що сам по собі акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України. Відповідність до вимог пункту 4.21. Інструкції № 53/5, експерти мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи» однак у порушення вимог інструкції склали акт.

За результатами дослідження самого акта від 08.10.2009р. № 36, інших матеріалів справи, медичних карток, доводи позивача про те, що досліди супроводжувалися відвертим знущанням над ним «дослідниками», з психологічним примусом, що він переніс фізичні знущання, не підтвердилися.

Законодавець у ч.1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У рішення ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи».

Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 року та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011 року у справі № 2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009 року.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 1 ст. 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З урахуванням установлених обставин, суд доходить висновку, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок проведення над позивачем медичних та наукових дослідів, оскільки такі досліди не проводилися, відповідних доказів позивачем не надано.

Викладені у виданій позивачем книзі «Оказывается все куда хуже, чем есть на самом деле» обставини, а також розміщена у мережі Інтернет стаття «Суд в Украине: бессмысленный, цыничный, беспощадный», не є загальновідомими фактами у розумінні ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, тобто для звільнення від доказування безпосередньою підставою є саме визнання судом факту загальновідомим. Загальновідомі факти (notoria) це обставини, які відомі широкому колу осіб, у тому числі й складу суду. Вони не потребують доказування, тому що об`єктивність їх існування очевидна, це переважно не дії, а події. Загальна відомість фактів залежить від часу виникнення й поширеності на певну територію. Сторона, яка бажає використати загальновідомий факт, повинна про нього зазначити. Визнання обставини загальновідомою й такою, що не підлягає доказуванню, вирішується судом, який розглядає справу, про що ним постановляється ухвала, яка оскарженню не піддягає.

Видана книга є витвором літературного мистецтва, автором якого є позивач, її наявність сама по собі не вказує на те, що викладена у ній інформація відома широкому колу осіб, а всі учасники справи, а також суд обізнаний про її зміст.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)».

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Стосовно прохання позивача про те, що суд має відреагувати на неналежну поведінку відповідача, який порушує порядок розгляду справи, не надає докази суду, намагається ввести суд в оману, то суд вважає, що такі обставини судом не встановлені. Як видно із матеріалів справи, відповідачем18.05.2021р. наданий відзив на позовну заяву. На вимогу суду про витребування доказів відповідачем 11.08.2021р. надані були пояснення про те, що медичні картки були витребувані судом по іншій справі (а.с. 105), однак 25.08.2021р. в наступне судове засідання відповідач надав суду витребувані докази (а.с. 135 215). Натомість відповідач під час розгляду справи не надав суду жодного документа, на які посилався під час розгляду справи і вимагав, щоб суд їх відшукував самостійно в інших справах або в мережі Інтернет. При цьому, судом була надана позивачеві можливість у судовому засіданні відшукати такі документи, роздрукувати їх та долучити копії до матеріалів справи (а.с. 83 92, 112а-131, 136 217).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відносяться за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» (третя особа Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 03 вересня 2021 року.

Суддя О.С. Наумова