Постанова

Іменем України

08 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 334/7818/19

провадження № 61-5948св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 березня 2021 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби (далі - ВДВС) у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про усунення перешкод у користуванні власністю, зняття арешту з майна.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданої Департаментом надання адміністративних послуг та розвитку підприємництва Запорізької міської ради від 14 вересня 2018 року, на все належне їй нерухоме майно накладено арешти на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 лютого 2010 року № 17675789 Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 9628906; та на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 листопада 2010 року № 21913668 Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 10534649.

18 листопада 2018 року листом начальника Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя № 40801 її повідомлено, що на виконанні у цьому відділі перебували виконавче провадження № 21913668 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості у розмірі 29 204,77 грн та виконавче провадження № 17675789 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, що належать їй у межах забезпечення позову. 25 листопада 2010 року та 17 березня 2010 року у межах вищевказаних виконавчих проваджень на все майно боржника було накладено арешти. Станом на 18 листопада 2018 року виконавчі провадження № 21913668 та № 17675789 знищені на підставі пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби. Перевірити їх матеріали неможливо. Запропоновано звернутись до суду.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд зняти арешт, що був накладений на все її нерухоме та рухоме майно постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького міського управління юстиції (далі - МУЮ) Перевєдєнцева Д. О. про арешт майна від 25 листопада 2010 року 21913668, реєстраційний номер обтяження 10534649, та постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Перевєдєнцева Д. О. про арешт майна від 26 лютого 2010 року 17675789, реєстраційний номер обтяження № 9628906.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у складі судді Баруліної Т. Є. позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано арешт, накладений постановою державного виконавця Ленінського Відділу державної виконавчої служби Запорізького МУЮ Перевєдєнцева Д. О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 листопада 2010 року у виконавчому провадженні № 21913668, реєстраційний номер обтяження № 10534649 від 25 листопада 2010 року, на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 .

Скасовано арешт, накладений постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Перевєдєнцева Д. О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 лютого 2010 року у виконавчому провадженні № 17675789, реєстраційний номер обтяження № 9628906 від 17 березня 2010 року, на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи жодного виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 не здійснюється. Докази повторного пред`явлення виконавчого листа від 27 липня 2010 року № 2-1133 до виконавчої служби та докази щодо поновлення судом пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відсутні.

Суд вважав, що необхідності у збереженні накладеного арешту у подальшому не встановлено, законні права чи інтереси будь-кого в цьому випадку не захищаються та порушуються права позивача, яка позбавлена можливості вільно розпоряджатись своїм майном. Тому, звільнення майна з-під арешту в судовому порядку є найбільш ефективним способом правового захисту інтересу ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд не дослідив питання про те, чи виконаний позивачем обов`язок, задля забезпечення виконання якого було накладено арешт.

При цьому, апеляційний суд взяв до уваги доводи відповідача про те, що виконавчий лист про стягнення з позивача заборгованості не виконаний, його було повернено стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, що не позбавляє можливості стягувача пред`явити виконавчий лист до виконання повторно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що після закінчення виконавчих проваджень державний виконавець повинен був зняти арешт з її майна. На даний час виконавчі провадження знищені за строком зберігання.

Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки її доводам про те, що АТ КБ «ПриватБанк» після закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з поверненням виконавчого листа, протягом десяти років не вчиняв жодних дій для забезпечення свого права на виконання рішення суду. Строк для повторного звернення з виконавчим листом до виконання сплив, а даних про те, що банк звертався до суду з клопотання про поновлення цього строку не надано.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

03 червня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя суду від 21 січня 2010 року у цивільній справі № 2-880/10 задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2008 року № 14.14824 у розмірі 20 318,42 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складало 162 547,36 грн, а також судові витрати.

21 січня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі № 2-880/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволена заява представника банку про забезпечення позову та постановлена ухвала про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, що належать відповідачам.

На підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2010 року було винесено постанову державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ Перевєдєнцева Д. О. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 26 лютого 2010 року ВП № 17675789, реєстраційний номер обтяження 9628906 від 17 березня 2010 року.

Постановою від 17 березня 2010 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження, відкрите на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2010 року згідно з пунктом 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням відповідно до виконавчого документа.

08 липня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було ухвалене рішення у цивільній справі № 2-1133/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за яким з відповідачів солідарно було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 29 204,77 грн та судові витрати: держмито 262,44 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120 грн, а всього 29 587,21 грн.

На підставі виконавчого листа № 2-1133/10, виданого 29 липня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, державним виконавцем Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ, було відкрито виконавче провадження та постановою від 25 листопада 2010 року ВП № 21913668 накладено арешт на все майно боржника та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику у межах суми боргу, реєстраційний номер обтяження від 25 листопада 2010 року 10534649.

04 травня 2011 року державним виконавцем було винесено постанову, якою виконавчий документ № 2-1133/10, виданий 29 липня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, повернутий стягувачу.

04 травня 2011 року державним виконавцем Ленінського ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого листа № 2-1133, виданого 29 липня 2010 року Ленінським районним судом стягувачу без виконання, за відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення.

25 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Дніпровського ВДВС із заявою про надання інформації щодо наявності або відсутності у провадженні ВДВС виконавчих проваджень, у яких вона є боржником та 06 червня 2016 року з повторною заявою.

Листом від 27 квітня 2016 року № 20843 за підписом начальника Дніпровського ВДВС Проценко А. Ю. позивача було проінформовано, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1133, виданого 29 липня 2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості - 29 204,77 грн.

Станом на 27 квітня 2016 року виконавчий лист № 2-1133, виданий 29 липня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, до Ленінського ВДВС у м. Запоріжжя на виконання не надходив.

06 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя із заявою про зняття арешту, накладеного Ленінським ВДВС за номером 26530782 від 17 березня 2010 року та № 29393365 від 25 листопада 2010 року.

Листом начальника Дніпровського ВДВС від 09 червня 2016 року № 25910 ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно з пунктом 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, тому на підставі вище викладеного, арешт не може бути знятий.

18 листопада 2018 року листом начальника Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя № 40801 Омельчук М. А. повідомлено, що на виконанні у цьому відділі перебували виконавче провадження № 21913668 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості у розмірі 29 204,77 грн; виконавче провадження № 17675789 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, що належать ОСОБА_1 у межах забезпечення позову. 25 листопада 2010 року та 17 березня 2010 року у межах вищевказаних виконавчих проваджень на все майно боржника було накладено арешти.

Станом на 18 листопада 2018 року виконавчі провадження № 21913668 та № 17675789 знищені на підставі пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби. Перевірити їх матеріали неможливо. Запропоновано звернутись до суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 2а/1570/3419/2011, від 26 вересня 2019 року у справі № 409/4751/12 та від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам закону відповідає не повністю.

Встановивши, що на час розгляду справи жодного виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 не здійснюється, а банк, після повернення йому виконавчого листа, майже десять років жодних дій щодо повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання не вчиняв, суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідності у збереженні накладеного арешту у подальшому немає, законні права чи інтереси будь-кого в цьому випадку не захищаються та порушуються права позивача, яка позбавлена можливості вільно розпоряджатись своїм майном.

Суд вважав, що звільнення майна з-під арешту в судовому порядку є найбільш ефективним способом правового захисту інтересу ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з доводів АТ КБ «ПриватБанк» про те, що виконавчий лист про стягнення з позивача заборгованості не виконаний, його було повернено стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, що не позбавляє можливості стягувача пред`явити виконавчий лист до виконання повторно.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Норма статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права до особи, яка це право не визнає.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд апеляційної інстанції не врахував того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

При цьому, позов про усунення перешкод у користуванні власністю, зняття арешту з майна ОСОБА_1 було пред`явлено до АТ КБ «Приватбанк», яке не є належним відповідачем у даному випадку.

Отже, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд правильно скасував рішення районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 та відмовив у його задоволенні, проте помилково мотивував підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач пред`явила позов до неналежного відповідача та обрала неправильний спосіб захисту своїх прав.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення апеляційного суду, виклавши його мотивувальну частину з урахуванням правових висновків у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 01 березня 2021 року змінити, виклавши її мотивувальні частину з урахуванням правових висновків у цій постанові.

У решті постанову Запорізького апеляційного суду від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк