Справа № 202/4229/18
Провадження № 2/202/421/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 вересня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

головуючої судді: Бєсєди Г.В.

за участю секретаря: Голобородько О.М.

представника позивачів: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 495 кв. м. На момент відкриття спадщини вони були зареєстровані і постійно проживали у спірному будинку, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Зазначали, що у березні 2018 року вони звернулися до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину на зазначений житловий будинок по 1/2 частині кожному, надавши нотаріусу договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_6 , батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, у видачі свідоцтв про право на спадщину їм відмовлено, оскільки на час відкриття спадщини право власності на спірний житловий будинок не зареєстроване. Оскільки ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 у порядку, визначеному статтею 549 ЦК Української PCP (чинною на час відкриття спадщини), а позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 у порядку статті 1268 ЦК України (чинної на час відкриття спадщини), тому просили визнати за кожним з них право власності по 1/2 частині на житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 495 кв. м.

Представник позивачів з`являвся в судові засідання, позов підтримала та просила задовольнити.

Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з`являвся в судові засідання, позовні вимоги не визнав. Заперечуючи проти позову зазначав, що померлий ОСОБА_6 за час життя у встановленому законом порядку право власності на домоволодіння не оформив, а тому до спадкоємців переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Представник Центру надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 15 жовтня 1956 року ОСОБА_6 надано у безстрокове користування земельну ділянку площею 465 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 ) для будівництва одноповерхового житлового будинку площею 23.85 кв. м.

На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_6 збудовано будинок та господарські будівлі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано 29.09.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська.

Після його смерті спадщину прийняла його донька ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видано 01.08.2014 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на нерухоме майно - житловий будинок на АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 495 кв. м.

Спадкоємцями за законом є її діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

22 березня 2018 року позивачі звернулись до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановами державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т. Г. від 22 березня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки ОСОБА_6 за життя не зареєстрував право власності на житловий будинок в органах, що здійснюють державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно із довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13 березня 2018 року, наданою на запит Державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т. Г. щодо надання інформації про склад зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , на день смерті ОСОБА_6 , останній був зареєстрований за вказаною адресою з 03 березня 1969 року до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 та знятий з реєстраційного обліку 07 травня 1998 року.

Склад родини на день смерті ОСОБА_6 : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до інформації, наданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-1815 від 13.03.2018 року.

Відповідно до відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13 березня 2018 року, наданої на запит Державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т. Г. щодо надання інформації про склад зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_5 , остання була зареєстрована за вказаною адресою з 06 травня 1982 року до дня смерті та знята з реєстраційного обліку 02 червня 2014 року.

Склад родини на день смерті ОСОБА_5 : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зареєстровані в спірному житловому будинку по теперішній час.

Згідно з актом від 15 березня 2018 року, складеним при обстеженні житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 495 кв. м побудовані житловий будинок та господарські будівлі до 05 серпня 1992 року, влаштовано споруди, замощення. Самочинного будівництва та перепланування за вказаною адресою не виявлено. Побудовані житловий будинок, господарські будівлі, споруди, замощення не підлягають узаконенню та додатковому введенню в експлуатацію.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_6 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, який чинний на час смерті ОСОБА_5 , спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року).

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 3 зазначеного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок збудований у 1956 році.

У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно з пунктом 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мають право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти включно як у місті, так і поза містом.

У пункті 2 Постанови від 26 серпня 1948 року зазначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, Держземфонду та земель Держлісфонду в безстрокове користування, а збудовані на цих земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників.

Отже, на підставі Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56), передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 266818529 від 21.07.2021 року право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Згідно технічного паспорту на присадибний (індивідуальний) житловий будинок від 15 вересня 2018 року та акту від 15 березня 2018 року, складеному при обстеженні спадкового майна, спірний житловий будинок та господарські будівлі побудовані до 05 серпня 1992 року, а тому такі будівлі не підлягають узаконенню та додатковому введенню в експлуатацію.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та визнання за кожним з них права власності по 1/2 частині на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 264, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) право власності в порядку спадкування на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 58, 4 кв.м., житловою площею 33, 2 кв.м., з надвірними спорудами ганок з навісом літ. «а»; літньої кухні літ. «Б», погріб під літ. «Б»; вбиральні літ. «В»; сараю літ. «Г»; літнього душу літ «Д»; навісу літ. «Е», споруд «№1-8»; замощень «I, II», після смерті ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) право власності в порядку спадкування на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 58, 4 кв.м., житловою площею 33, 2 кв.м., з надвірними спорудами ганок з навісом літ. «а»; літньої кухні літ. «Б», погріб під літ. «Б»; вбиральні літ. «В»; сараю літ. «Г»; літнього душу літ «Д»; навісу літ. «Е», споруд «№1-8»; замощень «I, II», після смерті ОСОБА_5 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 14.09.2021 року.

Суддя: Г.В. Бєсєда