РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/19845/20

Провадження № 22-ц/4815/829/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління ДПС у Рівненській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року (ухвалене у складі судді Левчука О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 000 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі №817/1889/17 вирішено касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2018 у справі № 817/1889/17 скасовано. Ухвалено нове рішення. Позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 1 511,60 грн. та нарахована пеня в сумі 7,55 грн.

Вказує, що він постійно нервував (негативні емоції, стрес), психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його права на мирне володіння майном (грошовими коштами). Недовіра та розчарування у протиправних діях державного органу завдала відчутої зміни психологічного його стану, виникнення недовіри до представників державних органів у цілому. Також наголошує, що він отримував постійні моральні страждання через зміну звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням часу на складання документів для подання до суду і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення до стану, який існував до порушення законних прав та його інтересів відповідачем, вчинення дій по стягненню сплаченого судового збору, який до цих пір не стягнутий за рішенням суду по причині реорганізації ДФС у ДПС.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 000 000 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1 500, 00 грн..

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховуючи, зокрема, тривалість вчинення позивачем дій щодо захисту його порушених прав у суді, у зв`язку із неправомірним прийняттям відповідачем рішення від 23.11.2017 року № про застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені, а також виходячи із засад розумності та справедливості, місцевий суд прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 500 грн., що є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу шкоду.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 та Головне управління ДПС у Рівненській області оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що він частково не погоджується з рішенням суду в частині нарахованої суми відшкодування завданої моральної шкоди по причині значного заниження цієї суми морального відшкодування, що не відповідає фактичним обставинам справи та відповідному грошовому еквіваленту моральних його страждань, завданого йому морального болю та тривалості прикладення необхідних зусиль для відновлення порушених прав.

Наголошує, що йому була спричинена моральна шкода, зокрема, у нього були негативні переживання, стан постійної напруги через зміни звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням часу на складання документів для подання до суду і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення стану, який існував до порушення законних його прав та інтересів відповідачем, вчинення дій по стягненню сплаченого судового збору, який до цих пір не стягнутий за рішенням суду по причині реорганізацій ДФС у ДПС.

З наведених міркувань просить скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині нарахованої суми стягнення на його користь - 1500,00 гривень моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ГУ ДПС у Рівненській області на його користь мінімум 18 000 гривень моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Рівненській області зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування, розрахунку розміру моральної шкоди та опису доказів на підставі яких суд встановив факт її заподіяння позивачу. Щодо наявності вини у діях посадових осіб ДПС зауважує, що винесення контролюючим органом спірного рішення про застосування до позивача штрафних санкцій за несплату або несвоєчасну сплату ним єдиного внеску, було зумовлено прогалинами у податковому законодавстві станом на 2017 рік, а не умисними діями органу ДПС.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області відзиві позивач просить залишити її без задоволення та задовольнити його апеляційну скаргу.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач звертався до Рівненського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання неоднозначного (множинного) трактування прав та обов`язків платників податків на користь платника податків, а дії суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року у справі №817/889/17, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2018 року, у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №817/1889/17 вирішено касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2018 року у справі № 817/1889/17 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 23.11.2017 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 1 511,60 грн. та нарахована пеня у сумі 7,55 грн..

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №817/1889/17 у даному випадку має преюдиціальне значення і факт неправомірності прийняття відповідачем рішення від 23.11.2017 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені не підлягає доведенню.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №817/1889/17 встановлено, а відтак позивачем доведено факт неправомірності прийняття відповідачем рішення від 23.11.2017 № про застосування до нього штрафних санкцій та нарахування пені.

Доводи апеляційної скарги Головного управління ДПС у Рівненській області даного факту не спростовують.

Позивач наголошує на тому, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому була спричинена моральна шкода, зокрема, у нього були негативні переживання, стан постійної напруги через зміну звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням часу на складання документів для подання до суду (у зв`язку із оскарженням судових рішень аж до Верховного Суду) і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення стану, який існував до порушення його законних прав та інтересів відповідачем.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За приписами пунктів 5, 10-1 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

З огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, враховуючи тривалість вчинення позивачем дій щодо захисту його порушених прав у суді, у зв`язку з неправомірним прийняттям відповідачем рішення від 23.11.2017 №, а також виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів погоджується із визначеним місцевим судом розміром моральної шкоди 1 500 грн., що є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Головного управління ДПС у Рівненській області на користь позивача 1 500 грн. моральної шкоди.

Наведені в апеляційних скаргах доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди сторін із висновками суду.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 вересня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.