Дата документу 01.09.2021 Справа № 310/3002/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 310/3002/20Головуючий у 1-й інстанції Білоусова О.М. Повний текст рішення складено 11.02.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/1815/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-7), в якому просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (розпискою) від 26.12.2018 року в розмірі 480306,08 грн., з яких 439633,82 грн. основний борг, 27498,19 грн. відсотки за користування грошовими коштами, 13177,07 грн. 3 % річних від простроченої суми, а також стягнути на його користь судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , з проханням позичити їй в борг грошові кошти в розмірі 16300,00 доларів США. Згідно із усною домовленістю та відповідно до наданої розписки, написаною відповідачем, строк повернення коштів встановлено було до 01 травня 2019 року.

Вказані кошти відповідач ОСОБА_1 просила надати для вирішення сімейних питань, тобто в інтересах сім`ї. Однак, відповідач ОСОБА_1 у визначений в розписках термін кошти так і не повернула. На день звернення до суду борг не сплачено. Численні намагання вирішити питання з поверненням грошових коштів без звернення до суду не призвели до їх повернення.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Білоусову О.М. (а.с. 14).

Після подання вищезазначеного позову, ОСОБА_2 звернувся із заявою про забезпечення позову (а.с. 16-17), в якій просив накласти арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою суду першої інстанції від 06 травня 2020 року (а.с. 26) вищезазначену заяву про забезпечення позову повернуто позивачу.

Ухвалою судді суду першої інстанції (а.с. 30) відкрито загальне позовне провадження у цій справі з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_2 (у тому числі в частині відмови у задоволенні його позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 ) та відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року (а.с. 104-106) позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26.12.2018 р. у розмірі 452822,83 грн., з яких 439633,82 грн. - основний борг, 13189,01 грн. - 3 відсотки річних від простроченої суми, а також судові витрати у розмірі 4531,23 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача до неї), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 121-125) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 136).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 139), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 143), з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді-доповідача у період з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с. 152).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 157) розгляд цієї справи було призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Дон В.О. (а.с. 155-156).

У судове засідання 01 вересня 2021 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи сторони у цій справі позивач ОСОБА_2 (в порядку ст. 130 ч. 5 ЦПК України через свого представника) та відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (а.с. 147-148) не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін у цій справі позивача ОСОБА_2 та відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: розглядати справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представників (адвокатів): позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в режимі відеоконференції (а.с. 156) та відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 (а.с. 132-133) відповідно.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про виклик свідка ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 а.с.142).

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати питання про виклик свідка ОСОБА_6 у цій справі, яке суд першої інстанції у цій справі не розглядав, оскільки відповідач ОСОБА_1 та її інший представник у цій справі ОСОБА_7 (а.с.80-81) у суді першої інстанції взагалі не заявляли (що новий представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Москвіна Т.В. в апеляційному суді на запитання апеляційного суду у даному судовому засіданні визнала - ст. 82 ч.1 ЦПК України).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

За змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані докази того, що позивач ОСОБА_8 чи її представники не мали можливості заявити таке клопотання у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них (тобто поважних причин).

Крім того, належний (письмовий) доказ: розписка відповідача ОСОБА_1 про отримання коштів у позику (борг) з обов`язковим їх поверненням, яка є дійсною та чинною (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), не може спростовуватись показами будь-яких свідків, а лише - іншим належним (письмовим) доказом.

Так як в силу вимог ст. 1051 ЦК України…якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші … не були одержані позичальником від позикодавця …

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі:

- представника позивача ОСОБА_2 адвоката Дон В.О., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що оригінал розписки відповідача ОСОБА_1 міститься у матеріалах цієї справи а.с.100, наданий він був суду першої інстанції саме позикодавцем ОСОБА_2 (позивачем у цій справі); передавались за розпискою саме 16300,00 доларів США; на зворотному боці розписки відповідача містяться записи, зроблені рукою позивача, але вони не стосуються цієї позики; по цій розписці кошти відповідачем ОСОБА_9 не були повернуті у повному обсязі, тому нарахування відсотків здійснювалось позивачем у цій справі на усю суму боргу; ОСОБА_6 є заінтересованою особою, оскільки вона є подругою ОСОБА_1 ; іншої розписки не існувало;

-представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 (а.с. 132-133), яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що долари можуть бути не тільки США; надати докази того, що відповідач ОСОБА_1 отримувала інші долари, ніж долари США, за цією розпискою сторона відповідача не може і не буде; оскільки, на їх думку, ОСОБА_1 будь-яких коштів за вищезазначеною розпискою не отримувала взагалі, що може підтвердити свідок ОСОБА_6 , про виклик якої не заявлялось у суді першої інстанції, тому у виклику якої апеляційний суд відмовив; мали місце дві розписки; надати копію іншої розписки сторона відповідача не може; до правоохоронних органів з приводу будь - яких дій позикодавця ОСОБА_2 ОСОБА_1 не зверталась, контррозрахунок заборгованості у цій справі не надавала і надавати не вважає за доцільне в силу вищезазначених обставин;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача частково у цій справі, керувався ст.ст. 259, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. 526, 530, 610, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 СК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до розписки від 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 , грошові кошти в розмірі 16300,00 доларів США. Згідно розписки, оригінал якої міститься в матеріалах справи, був наданий суду позивачем ОСОБА_2 (а.с. 100), строк повернення коштів встановлено було до 01 травня 2019 року.

Однак, відповідач ОСОБА_1 у визначений в розписці термін кошти не повернула. На день звернення до суду борг не погашено.

Сума заборгованості за договором позики (розпискою) від 26.12.2018 року становить 16300 доларів США, тобто 439633,82 грн. за офіційним курсом НБУ на 30.04.2020 року 1 $ США = 26,9714 грн., що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту НБУ від 30.04.2020 р. (а.с. 11).

За розрахунком позивача загальна сума заборгованості відповідачів за договором позики (розпискою) від 26.12.2018 року, становить 480306,08 грн. з них - 439 633,82 (основний борг) + 27498,19 грн. (відсотки за користування грошовими коштами) + 13177,07 грн. (3% річних від простроченої суми) (а.с. 12-13).

Такий розрахунок суд першої інстанції правильно вважав вірним.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредиторові позику в строк і в порядку, встановлених договором.

Щодо вимоги позивача про солідарне стягнення суми боргу з відповідачів, які є подружжям (а.с. 76-78), то суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для задоволення такої вимоги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із ч. 3 якої: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України). Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції було правильно встановлено,що матеріали справи не містять доказів того, що кошти в розмірі 16300,00 доларів США одержані за договором позики ОСОБА_1 , використані в інтересах сім`ї. Щодо показань свідка ОСОБА_10 , то суд першої інстанції правильно поставився до останніх критично, оскільки вони не підтверджують факту отримання та витрачання грошових коштів ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.

Таким чином, матеріали цієї справи не містять жодного доказу, який би підтверджував, що кошти отримані за договором позики, були використані в інтересах сім`ї, а на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07.10.2020 р. у справі № 752/7501/18.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову позивача у вищезазначений спосіб у цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 дублюють доводи її заперечень проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 у цій справі, яку вона та її представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

За договором позики, оформленим розпискою відповідача ОСОБА_1 від 26.12.2018 року (оригінал, наданий суду першої інстанції позивачем ОСОБА_2 а.с. 100), саме відповідач ОСОБА_1 саме взяла у позивача ОСОБА_2 та зобов`язалась повернути до 01.05.2019 року саме 16300,00 доларів США і не повернула на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції у цій справі. Саме ОСОБА_1 є належним відповідачем у цій справі при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача ОСОБА_1 суду у цій справі не надані.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно враховував у цій справі вищезазначений правовий висновок Верховного Суду, який є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Також, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення сторін, досліджував матеріали справи та докази сторін, у тому числі допитував свідка відповідача тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Так, за змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Не можуть бути доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі,покази свідка ОСОБА_6 , у виклику якої апеляційним судом було відмовлено у цій справі при вищевикладених обставинах.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено оскаржуваним рішенням у цій справі питання про судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 13.09.2021 року, оскільки у період з 11.09.2021 року по 12.09.2021 року включно мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.