Справа № 466/5986/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» серпня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Молінській С.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач Львівська міська рада

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на 1/2 (одну другу) частину квартири за набувальною давністю,

у с т а н о в и в:

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Львівської міської ради про визнання права власності на 1/2 (одну другу) частину квартири за набувальною давністю.

Як на підставу своїх вимог зазначила про те, що з 1999 року вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної власності її чоловікові - ОСОБА_4 та вітчиму чоловіка - ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 23 лютого 1996 року.

Вказана квартира розташована на 2-му поверсі 3-поверхового будинку та складає з однієї кімнати площею 22, 4 кв.м, кухні площею 10,8 кв.м, ванної кімнати площею 1,7 кв.м. Загальна площа квартири становить 34,9 кв.м.

Вітчим ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 також помер її чоловік - ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 08 червня 1999 року.

За життя, а саме 12 грудня 2000 року, ОСОБА_4 склав заповіт, в якому зазначив, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право він заповідає своїй дружині ОСОБА_1 , тобто їй позивачу.

Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У визначений законодавством шестимісячний строку вона, як єдиний спадкоємець, звернулась із заявою до Третьої львівської державної нотаріальної контори та 19 березня 2002 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину вищевказаної квартири, яке було зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 29 листопада 2002 року, про що того ж числа видано відповідне реєстраційне посвідчення. яке записано в реєстрову книгу №26 за реєстровим № 14590.

Інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , залишилась відкритою.

Вважаючи, що, оскільки вітчим її чоловіка ОСОБА_5 був зареєстрований в спірній квартирі з 05 червня 1961 року та проживав в ній до дня своєї смерті та її чоловік ОСОБА_4 був зареєстрований в спірній квартирі з 1952 року та проживав в ній до дня своєї смерті, тобто вони разом проживали однією сім`єю та вели спільне господарство на протязі 38 років, то її чоловік фактично прийняв спадщину після вітчима, як спадкоємець четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України, в якій зазначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Вона ж в свою чергу має право на успадкування цієї 1/2 частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_5 , в порядку спадкової трансмісії відповідно до ст. 1276 ЦК України.

Однак, 04 серпня 2020 року нотаріусом їй було відмовлено в оформленні права власності в порядку спадкування на 1/2 частину вищевказаної квартири, яка належала ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що зважаючи на дати смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та 07 серпня 2001 року ОСОБА_4 слід керуватися не ЦК України, введеним в дію з 1 січня 2004 року і який передбачає 4-ту чергу спадкоємців, а ЦК УРСР 1963 року, де відповідно до положень ст. ст. 529, 530, 531, 532 ЦК УРСР до спадкоємців за законом ОСОБА_4 , як пасинок ОСОБА_5 , не відноситься.

Вона, позивач ОСОБА_1 , протягом 20 років безперервно відкрито та добросовісно користується квартирою АДРЕСА_1 , підтримує її в належному стані, проводить необхідні ремонтні роботи, а тому на підставі ст. 344 ЦК України просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, яка належала вітчиму її чоловіка ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду від 11серпня 2020 позовну заяву ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 вересня 2020 року о 15.30 год.

Цією ж ухвалою встановлено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень, а також зазначено право відповідача пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідач Львівська міська рада правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та зустрічний позов не пред`являв.

Інших заяв по суті справи, в яких в силу вимог ч.1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали.

22 жовтня 2020 року за № 22460 від Львівського державного нотаріального архіву на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла відповідь на запит та надіслано копію спадкової справи № 744/2001 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , яка була заведена Третьою львівською державною нотаріальною конторою 11 грудня 2001 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 березня 2021 підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 18 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 18 серпня 2021 року додатково пояснила, що квартира АДРЕСА_1 була отримана ОСОБА_6 (матір`ю її покійного чоловіка), в якій вона і її син ОСОБА_4 були зареєстровані з 1952 року. В подальшому ОСОБА_6 в 1961 році вийшла заміж за ОСОБА_5 , який прописався до них в квартиру лише в 1961 році. В 1992 році ОСОБА_7 померла. Вона, позивач, познайомилась зі своїм чоловіком в 1995 році в санаторії в смт. Брюховичі м. Львова. Він також був інвалідом П групи і перебував там на лікуванні. На той час він проживав у квартирі разом із своїм батьком (саме так називав її чоловік свого вітчима), вони вели спільне господарство, мали спільні кошти. Вона бувала в них в гостях. ОСОБА_5 прихильно ставився до неї, оскільки інших дітей, окрім її чоловіка, чи інших родичів він не мав. Причин сприймати його як не батька свого чоловіка в неї не було. Лише після його смерті в лютому 1999 році, під час похорону, вона зауважила, що в її чоловіка та його батька різні прізвища, але не надала і в подальшому не надавала цьому значення. У червні 1999 року вона і ОСОБА_4 зареєстрували свій шлюб і вона переїхала жити до нього в квартиру, де проживала без реєстрації. Весь час з дня смерті ОСОБА_5 в 1999 році і до дня своєї смерті в 2001 році її чоловік вважав квартиру своєю на законних підставах, оскільки вона, з одного боку належала його матері, а з іншого, як спадок після смерті батька. Він оплачував всі комунальні послуги в повному обсязі, також на кошти, які залишились після смерті ОСОБА_5 вони зробили невеликий ремонт квартири. Тобто, її чоловік вів себе як власник майна, і те, що він не є законним власником 1/2 частки квартири вона не знала і не могла знати і в неї для цього не було підстав. Зокрема її чоловік, вважаючи дану квартиру своєю власністю в повному обсязі, при складанні заповіту на її користь, зазначив, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповідає своїй дружині ОСОБА_1 . Саме уточнення в заповіті, що «і на що він за законом матиме право» було підставою її впевненості, що вона, після смерті свого чоловіка в 2001 році успадкувала квартиру в цілому 1/2 як власність самого ОСОБА_4 а іншу 1/2 (власність ОСОБА_5 ), як спадок ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 .

В травні 2020 року, на прохання онуки ОСОБА_8 , вона хотіла зареєструвати в своїй квартирі її чоловіка. Саме при вирішенні даного питання про реєстрацію їй в ЛКП пояснили, що на підставі належно оформлених документів їй належить тільки 1/2 частка квартири, а в іншої 1/2 частки квартири власник не визначений. Відповідно вона звернулась до нотаріуса про дооформлення права власності на 1/2 частку своєї квартири, однак отримала відмову.

Зважаючи на те, що з дня смерті ОСОБА_5 в 1999 році, ОСОБА_4 в 2001 році пройшло понад 20 років, оригінали більшості документів в неї відсутні, та враховуючи роз`яснення нотаріуса, вона звернулась до суду із даним позовом.

Вважає дану квартиру своєю власністю, успадкованою після смерті свого чоловіка. На протязі 20 років, з 2001 по теперішній час, вона опікувалась даною квартирою саме як своєю власністю була в ній зареєстрована, брала довідки з місця проживання, оплачувала комунальні платежі в повному розмірі, робила ремонт, зокрема поміняла всі вікна та двері, укріпила стелю, утеплила стіни квартири, здійснила заміну пічного опалення встановивши газовий котел. При цьому ніякої згоди від «міфічного» іншого власника 1/2 частки квартири на проведення таких робіт від неї не вимагалось. Про те, що міська рада може бути власником цієї частки, вона дізналась лише під час розгляду справи, однак категорично з цим не погоджується, оскільки від них на протязі останніх 22 років тобто ще зі смерті ОСОБА_5 ні до її покійного чоловіка ОСОБА_4 , ні до неї ніяких звернень, вимог, пропозицій, рахунків та інше від державних органів не надходило, позовів не заявлялось, ніяких угод не оформлялось і вони взагалі ніяким чином себе, як власники майна, не проявляли.

Просить при постановлені судового рішення врахувати її пояснення та задовольнити позов.

Представник Львівської міської ради Балюєв С.В. в судовому засіданні 18 серпня 2021 року проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено в повній мірі обставини, які відповідно до приписів ст. 344 ЦК України є необхідними для визнання за особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 25 серпня 2021 року о 16.30 год. не з`явились, та представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Борбуляк М.М. та представник Львівської міської ради Балюєв С.В. подали на адресу суду заяви, в яких просили про завершення розгляду справи у їх відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 від 23 лютого 1996 року, виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів ( а.с.3).

Відповідно до технічного паспорта, виданого Львівським МБТІ від 26 січня 1996 року (без змін) квартира АДРЕСА_1 розташована на 2-му поверсі 3-х поверхового будинку та складається з 1 (однієї) кімнати площею 22,4 кв.м., кухні площею 10,8 кв.м., ванної кімнати площею 1,7 кв.м., загальна площа квартири становить 34,9 кв.м. ( а.с.11).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 08 лютого 1999 року відділом РАГС Львівського міськвиконкому, актовий запис № 877 (а.с.6).

08 червня 1999 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_3 , виданим 08 червня 1999 року Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Львова, актовий запис № 197 ( а.с.7).

Згідно з заповітом, посвідченим 12 грудня 2000 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.Є. та зареєстрованим в реєстрі № 2-3530, ОСОБА_4 склав заповіт, в якому зазначив, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповідає своїй дружині ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 08 серпня 2001року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 4925 07 ( а.с.8).

З матеріалів спадкової справи № 744/2001 вбачається, що третьою Львівською державною нотаріальною конторою 19 березня 2002 року позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , яке було зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 29 листопада 2002 року, про що того ж числа видано відповідне реєстраційне посвідчення. яке записано в реєстрову книгу №26 за реєстровим № 14590. ( а.с.9, 10).

З довідок з місця проживання про склад сім`ї і прописки №5793 та 5794 від 27 липня 2020 року, виданих ЛКП «Балатон 409», вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 24 грудня 2002 року та проживає у ній по теперішній час ( а.с.18, 19).

Як видно з матеріалів спадкової справи № 744/2001, позивач ОСОБА_1 у червні 2020 року звернулась з відповідною заявою до третьої Львівської державної нотаріальної контори про дооформлення за нею в порядку спадкування права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 (а.с. 54).

04 серпня 2020 року державним нотаріусом цієї нотконтори їй було відмовлено в оформленні права власності в порядку спадкування на 1/2 частину вищевказаної квартири, яка належала ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що зважаючи на дати смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та 07 серпня 2001 року ОСОБА_4 слід керуватися не ЦК України, введеним в дію з 1 січня 2004 року і який передбачає 4-ту чергу спадкоємців, а ЦК УРСР 1963 року, де відповідно до положень ст. ст. 529, 530, 531, 532 ЦК УРСР до спадкоємців за законом ОСОБА_4 , як пасинок ОСОБА_5 , не відноситься (а.с. 60).

Згідно інформації Львівського державного нотаріального архіву в 2003 році була відкрита спадкова справа № 857/2003 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 , однак свідоцтво про право на спадщину не видавалось, право власності на 1/2 частку квартири, яка йому належала, не оформлено (а.с.42).

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 , актовий запис № 467, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений 27 квітня 1961 року (а.с.4).

ОСОБА_7 ,1921 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , актовий запис № 5587 від 19.10.1992 року (а.с.5).

Згідно вищевказаної довідки ЛКП «Балатон-409» № 5794 від 27.07.2020 року ОСОБА_4 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 1952 року та проживав в ній до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).

Згідно вищевказаної довідки ЛКП «Балатон-409» за № 5793 від 27.07.2020 року ОСОБА_5 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 05 червня 1961 року та проживав в ній до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

Правовою підставою для визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України позивач ОСОБА_1 зазначає те, що вона фактично вважає спірну частину квартири своєю, оскільки проживає у спірній квартирі, утримує її, відкрито і добросовісно користуються нею понад 20 років, сплачуючи всі комунальні послуги.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦУК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч.3 ст. 344 ЦК України)); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також, не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Судом встановлено, та підтверджено доказами, які містяться в матеріалах справи, що позивачка понад двадцяти років відкрито, безперервно, добросовісно володіє 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , з червня 1999 року вона постійно мешкає у вказаній квартирі, а належним чином зареєстрована в ній з грудня 2002 року. Вона з серпня 2001 року, тобто з часу смерті чоловіка одноособово користується квартирою в цілому, підтримує її в належному стані, здійснює оплату комунальних послуг за вказаним адресом, що підтверджується відповідними квитанціями, проводить необхідні ремонтні роботи.

На момент заволодіння майном ОСОБА_1 була переконана, що успадкувала по смерті свого чоловіка квартиру в цілому, оскільки її чоловік був також переконаний, що успадкував її відповідно до закону, про що зазначав у своєму заповіті. Про те, що вона не може бути власником цілої квартири вона дізнався лише після отримання відмови нотаріуса в серпні 2020 року.

Станом на час розгляду справи судом право власності на спірну 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ні на кого не оформлено, свідоцтво про право на спадщину на дану частку не видавалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 довела те, що вона з червня 1999 року проживає в спірній квартирі, з грудня 2002 року належним чином зареєстрована в ній, добросовісно володіє частиною квартири відкрито та безперервно понад 20 років, здійснює сплату за комунальні послуги та обслуговування всієї квартири, доглядає за нею, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності, суд приходить до висновку, що її позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст.15, 16, 316, 317, 328, 344 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на 1/2 (одну другу) частину квартири за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності за набувальною давністю на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з часу складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

відповідач: Львівська міська рада, адреса місцезнаходження: 79006, м. Львів, площа Ринок, 1, .

Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2021 року.

Суддя В. І. Кавацюк