№263/4168/21
№2/263/1552/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 р. Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в склады головуючого судді Томіліна О.М., за участю секретаря судового засідання Гущиної О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0475 га. В обґрунтування позову вказала, що 29.07.2006 ОСОБА_4 подарувала позивачці 18/25 часток будинку з належними до них прибудовами за вищевказаною адресою. 29.07.2006 ОСОБА_4 також подарувала ОСОБА_3 7/25 часток вказаного будинку. Тобто, будинок АДРЕСА_1 на сьогодні належить позивачці та ОСОБА_3 у частках 18/25 та 7/25 часток відповідно. Земельна ділянка за вказаною адресою належала попередньому власникові ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю від 14.12.2001. При відчуженні житлового будинку не пореоформлювали право власності на земельну ділянку, оскільки на той час це не було необхідно, враховуючи, що при переході права власності на будинок переходить й право власності на земельну ділянку, на якій він розташований. Оскільки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , переоформити право власності на земельну ділянку на даний час не має можливості. Крім того, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як її донькі. Рішенням суду від 06.11.2009 визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0475 га. Тобто, ОСОБА_2 отримала у власність Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, який належить позивачці та ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_2 , та з якою вони фактично сумісно використувають земельну ділянку. Враховуючи викладане, позивач вважає, що за нею має бути визнано право власності на Ѕ частку вказаної земельної ділянки.

В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність та про підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшли заяви про розгляд справи в їх відсутність та про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а визнання відповідачами позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Судом встановлено, що 29.07.2006 ОСОБА_4 подарувала позивачці 18/25 часток будинку з належними до них прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 29.07.2006 та витягом БТІ про реєстрацію права власності (а.с.7-8).

29.07.2006 ОСОБА_4 також подарувала ОСОБА_3 7/25 часток вказаного будинку, що підтверджується договором дарування від 29.07.2006 та витягом БТІ про реєстрацію права власності (а.с.9-10).

Технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оформлено на ОСОБА_3 як власника 7/25 часток будинку та ОСОБА_1 як власника 18/25 часток (а.с.11-12).

Тобто, будинок АДРЕСА_1 з відповідними побудовами на даний час належить позивачці та ОСОБА_3 у частках 18/25 та 7/25 часток відповідно.

Земельна ділянка за вказаною адресою належала попередньому власникові ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14), на підставі державного акту на право власності на землю від 14.12.2001 (а.с.13). З матеріалів справи встановлено, що при відчуженні житлового будинку не пореоформлювалося право власності на земельну ділянку на нових власників.

Відповідно до рішення Жовтневого райсуду м.Маріуполя Донецької області від 06.11.2009 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0475 га (а.с.15). Вказане рішення набуло законної сили.

З довідки нотаріальної контори вбачається, що спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не заводилася (а.с.26-29).

Відповідно до ч.1 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції станом на 29.07.2006 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України в тій самій редакції зазначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.1.1., 1.2. п.1 Наказу №43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею Право власності на землю посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку» Зареєстровано в Міністерстві м.Київ юстиції України 4 червня 1999 року за №354/3647. Форми державного акту на право власності на земельну ділянку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449.

Відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Пунктом В частини 1 статті 87 ЗК України визначено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 377 ЦК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

У відповідності до підпункту «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року №997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак, земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року №6-2225цс16.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачка фактично набула право власності на земельну ділянку, яка належала її матері ОСОБА_4 , і яка в подальшому померла, за договором дарування частини будинку від 29.07.2006, укладеним між ними, однак право власності на земельну ділянку на той час зареєстровано належним чином не було, оскільки цього не вимагали вимоги чинного на той час законодавства. Тому слід захистити права позивачки та визнати за нею право власності на Ѕ частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0475 га, яка належала за життя ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи при цьому, що право власності на іншу Ѕ частку земельної ділянки вже визнано за ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 06.11.2009, яке набуло законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 377, 392, 1216, 1218, 1225, 1233 ЦК України, ст.ст. 79-1, 86, 87, 120, 125 ЗК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на Ѕ частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0475 га.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Томілін