Справа № 469/654/17
2/469/26/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2021 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.,
представника позивача Коваленко О.Л..
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
22 травня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі у порядку, визначеному ЦПК України (2004 року); запропоновано відповідачу подати до суду свої заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обгрунтовуються, до 28.08.2017 року.
29 січня 2018 року ухвалою суду постановлено продовжувати розгляд справи у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.
17 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 13 грудня 2019 року замість первинного позивача АТ "Укрсоцбанк" залучено його правонаступника АТ "Альфа-Банк".
У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
У матеріалах справи наявні також письмові пояснення представника позивача про те, що видача кредиту відповідачу підтведжена заявою про видачу готівки та виписками з особового рахунку, де зазначено про те, що кошти видані відповідачу через касу банку; оригінал додаткової угоди від 30 вересня 2010 року з додатком № 1, підписаний відповідачем, у якому викладено детальний розпис сукупної вартості кредиту, реальну відсоткову ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту, наявний у кредитній справі та наданий суду.
Відповідач у судове засідання 20 січня 2021 року не з"явилась у зв"язку з підозрою на захворювання; причини неявки у судове засідання 02 липня 2021 року суду не повідомила; 05 квітня 2019 року надавала суду заяву про розгляд справи без її участі.
Враховуючи позицію представника позивача про можливість розгляду справи без участі відповідача та повторність неявки відповідача, якою неодноразово надавались відзиви, письмові пояснення та заперечення на позов, суд на підставі ст.223 ЦПК України постановив розглянути справу по суті без участі відповідача.
У наданих до суду відзивах, запереченнях та письмових поясненнях відповідач просила у задоволенні позовних вимог відмовити у зв"язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю, посилаючись на таке:
- недоведеність позивачем видачі суми кредиту, так як заява про видачу готівки від 05 червня 2007 року не містить підпису відповідача;
- неотримання відповідачем вимоги про усунення порушень від 24 квітня 2017 року;
- відмінність даних про дату видачі паспорта позичальника у додатковій угоді № 1 від 06 листопада 2008 року (дата видачі паспорта ОСОБА_1 12 січня 1996 року) та у договорі кредиту (дата видачі паспорта ОСОБА_1 06 грудня 2003 року);
- відсутність дати (року) укладення додаткової угоди № 1 від 30 вересня 2010 року та відсутність додатку до цієї угоди, відсутність реквізитів додатку (номеру додатку та договору);
- розбіжність у розмірі помісячних платежів у графіках;
- відсутність розрахунку ціни позову;
- непідтвердження договору про надання споживчого кредиту та аргументованих розрахунків сум стягнення;
- непідтвердження повноважень осіб, що вивели заборгованість за кредитним договором;
- позивачем не дотримано положення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" щодо питання призначення та проведення судових експертиз, надані позивачем розрахунки не підтверджені експертизою, видача коштів та наявність збитків не визначена бухгалтерією позивача;
- позивачем не приведено даних бухгалтерського обліку та балансів за період з 2007 по 2017 рік, не надано до суду оригінали і копії кредитної справи, документів щодо предмету позову, поруки і обгрунтування розрахунків заборгованості за кредитним договором, квитанцій до прибуткових касових ордерів про прийняття грошей, документів, видачу та повернення коштів у гривнях;
- кредитний договір та договір іпотеки не відповідають вимогам цивільного та господарського законодавства, принципам законності і публічності, так як видача кредиту в доларах США за умов одержання переплати в умовах кризи і вимагання стягнути ще долари США значно більше, ніж видано, та дострокового виконання договорів в умовах кризи, явищ непереборної сили (форс-мажорних обставин) є суто кабальними, імперативними проявами, що суперечать інтересам держави і суспільства та порушують права і законні інтереси відповідача;
- вказані правочини не спрямовані на настання реальних правових наслідків, яким мав бути стати договір про надання послуг;
- умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими та є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти Україїни шляхом порушення вимог закону перекладаються на позичальника;
- кредитний договір укладений з порушенням вимог законодавства, що визначає грошову одиницю України - гривню - як єдиний засіб платежу, та потребу індивідуальної ліцензії на використанні на території України іноземної валюти як засобу платежу, а тому використання банком долара США як предмету кредитування за споживчим кредитом значно погіршує становище споживача фінансових послуг порівняно з позивачем у разі настання певних подій;
- наданий банком розрахунок є недостовірним, так як не враховано платежу від 30.09.2010 року в сумі 586.50 дол.США, яка відповідачем не сплачувалась та не отримувалась; банк зменшив суму повернутих коштів по тілу кредиту на суму 1882 дол.42 центи, сума повернутих коштів (відсотки, нараховані на прострочену заборгованість) зменшена на суму 309,57 дол.США, завищені інші суми залишків заборгованості
Також просила позовну заяву залишити без розгляду та повернути, посилаючись на відсутність документального підтвердження видачі суми кредиту.
Ухвалою від 02 липня 2021 року у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та повернення позовної заяви відмовлено.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
- з липня 2007 року по червень 2022 року - щомісячно до 10 числа 55 дол.США;
- в червні 2022 року 155 дол.США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 04 червня 2022 року на умовах, визначених цим договором (п.1.1, а.с.4).
Кредит надано позичальнику на поточні потреби (п.1.2) шляхом видачі готівкових коштів (п.2.1).
Згідно з пунктами 2.2, 2.3 кредитного договору, моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових коштів в сумі кредиту; моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього договору.
Відповідач зобов"язалась сплачувати проценти за використання кредиту (п.3.3.8), своєчасно та у повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 цього договору (п.3.3.9), а також у разі прострочення строків сплати процентів та строків повернення кредиту сплатити кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки (п.4.2).
Відповідно до п.4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов"язків, визначених п.п.3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов"язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Згідно зі статтею 5 кредитного договору, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов"язань за цим договором у випадку настання та дії обставин, що знаходяться поза межами контролю сторін, та які сторони не могли передбачити або запобігти (військові дії, незалежно від факту оголошення війни, повстання, стихійні лиха), та про настання і припинення дії яких сторона зобов"язана повідомити іншу сторону із наданням підтвердження компетентного органу протягом трьох робочих днів з дня настання чи припинення; недотримання строків повідомлення про настання обставин непереборної сили позбавляє сторону посилатися на такі обставини як підставу звільнення від відповідальності. У випадку настання таких обставин строк виконання зобов"язань відсувається на строк дії таких обставин, але не більше, ніж на один місяць (п.5.3), а у разі їх дії більше ніж один місяць позичальник зобов"язаний протягом п"яти робочих днів від закінчення строку, визначеного п.5.3 цього договору, погасити кредит та нараховані проценти.
Сторонами також укладено додаткові угоди до кредитного договору, якими узгоджено зміну з 20 жовтня 2008 року процентної ставки на рівні 15 % річних та кінцевий термін повернення кредитної заборгованості до 04 червня 2027 року включно, а також змінено графіки помісячних платежів (а.с.6-7).
Вказані документи відповідають вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 року N 337, та Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 N 254, а тому суд вважає їх належними та допустимими доказами виконання позивачем своїх зобов"язань за договором кредиту.
Як вбачається з розрахунку заборгованості та довідки за рахунком (а.с.14, 18-19), останній платіж за кредитом відповідачем здійснено 09 березня 2011 року; відсотки за кредитом сплачувались до 20 березня 2017 року не у повному обсязі.
Оскільки відповідачем 05 червня 2007 року отримано кредит у зазначеній у кредитному договорі сумі та здійснювалось його часткове повернення, у тому числі протягом 2007-2008 років - у розмірах, обумовлених п.1.1 підписаного сторонами Кредитного договору, що вбачається з виписки з особового рахунку відповідача та фактично не заперечується відповідачем, у тому числі у зв"язку із наданням відповідачем власного розрахунку заборгованості за кредитом, суд вважає, що відсутність підпису отримувача у заяві про видачу готівки № 32 від 05 червня 2007 року, складеній у день укладення сторонами кредитного договору на суму, визначену у договорі, не спростовує факту отримання відповідачем від АБ "Укрсоцбанк" кредиту у вказаній сумі.
Крім того, відповідачем підписано договір іпотеки від 05 червня 2007 року, договір страхування майна (іпотеки) №D8640-114/07/СМ від 05 червня 2007 року та додаток №1 до договору страхування заставленого майна (іпотеки), що підтверджує ознайомлення відповідача з їх змістом і розміром основного зобов`язання за кредитним договором (а.с.80-85).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 1054 - 1057 ЦК України регулюються правила виконання зобов`язань по кредитному договору. Зокрема: за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК).
Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самі сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1,3 ст. 533 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Твердження відповідача про відсутність дати (року) укладення додаткової угоди № 1 від 30 вересня та відсутність додатку до цієї угоди, відсутність реквізитів додатку та договору спростовується матеріалами оглянутої судом кредитної справи, у тому числі додатковою угодою №1 про внесення змін до договору кредиту №640/269-К269 від 05 червня 2007 року, яка підписана відповідачем особисто із зазначенням дати підписання угоди 30 вересня 2010 року (а.с.76), підписаним відповідачем детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту від 20 липня 2010 року (а.с.77-78), основні умови якого (розмір відсоткової ставки, строк дії договору, строки та розмір сплати щомісячних платежів, розмір заборгованості) відповідають змісту додаткової угоди та узгоджуються з відомостями особового рахунку відповідача, відповідно до якого саме 30 вересня 2010 року здійснено проводку зворотного сторно по кредиту у зв`язку з реструктуризацією відповідно до додаткової угоди №1 від 30 вересня 2010 року у сумі 586,50 доларів США (а.с.99).
Дійсність вказаних кредитного договору та додаткових угод, у тому числі факт їх підписання відповідачем не оспорюється, а тому, виходячи з викладеного вище, суд не бере до уваги посилання відповідача на неповноту реквізитів та недостовірність змісту додаткових угод як на підставу для відмови у позові.
Заперечення відповідача щодо порушення позивачем вимог законодавства щодо валютних операцій суд не бере до уваги, виходячи з таких підстав.
З кредитної справи та витягу з особового рахунку відповідача вбачається, що сторони погодили валюту кредиту та процентів за користування кредитом у доларах США з визначенням еквівалента у гривні, у такому ж порядку проводилась і сплата за кредит.
Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Отже, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, є таким, що не суперечить чинному законодавству.
Відповідно до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Доводи відповідача щодо відсутності у банку ліцензії для здійснення операцій з валютними цінностями суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Право банку здійснювати операції в іноземній валюті врегульовано, зокрема, Законом України «Про банки і банківську діяльність»,Законом України «Про Національний банк України», Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»тощо.
Частина перша статті 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначає правовий статус валюти України як єдиного законного засобу платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Дане положення слід інтерпретувати таким чином, що валютним законодавством можуть бути встановлені особливі правила використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.
Саме такі правила визначені статтею 5 Декрету, відповідно до якої валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Згідно з пунктом 2 статті 1 Декрету, юридичний зміст поняття валютні операції має широкий контекст і включає будь-які операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валюту), за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Виходячи з даного визначення, очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ.
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Диспозиція норми частини другої статті 5 Декрету передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Тобто, валютна операція здійснюється на підставі індивідуальної ліцензії або генеральної ліцензії у разі, якщо вона не підпадає під режим індивідуального ліцензування.
При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом "в" частини четвертої статті 5 Декрету встановлена вимога стосовно необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.
Відповідно до частини шостої статті 5 Декрету, порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ. Однак таких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, на момент подання позовної заяви не існувало.
Вказана обставина, з огляду на відсилочний характер норми пункту в частини четвертої статті 5 Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов`язані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України.
Отже, з огляду на відсутність істотних нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування до операцій з надання кредитів в іноземній валюті у відносинах між резидентами України єдиною правовою підставою для здійснення банками та іншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті, згідно з частиною другою статті 5 Декрету, є генеральна ліцензія НБУ, отримана ними в установленому порядку.
Аналогічні положення містять ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», які визначають, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, у тому числі, операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.
Наявність у позивача генеральної ліцензії відповідач не оспорювала та не спростувала.
Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач погодилась із умовами укладених та оспорюваних нею договорів, скріпивши їх своїм підписом та вчинила дії на виконання умов договорів, отримавши від позивача суму кредиту, виражену в доларах США, яку й повинна повернути позивачу на умовах, визначених у кредитному договорі, відповідно до ст.1049 ЦК України.
Надані позивачем докази, як зазначено вище, судом визнано належними, допустимими та достатніми для висновку про існування заборгованості відповідача за кредитним договором та її розмір.
Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Підстав для обов"язкового призначення експертизи судом не встановлено.
Тобто у цій справі на позивача не може бути покладено обов"язок надання висновку експерта на підтвердження заявлених вимог.
Судом було роз"яснено відповідачу право заявити клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи або самостійно надати суду висновок експерта щодо розміру заборгованості за кредитом у разі необхідності застосування спеціальних знань для визначення такої заборгованості.
Вказаним правом відповідач не скористалась, самостійно виготовивши та надавши суду висновок наявного розрахунку заборгованості за результатами проведеного дослідження від 28 березня 2019 року (а.с.177-180), який не може бути врахований судом як висновок експерта, тобто як доказ у справі, а розцінюється як власний розрахунок відповідача на обґрунтування своєї позиції, оскільки відповідач не може бути експертом у своїй справі відповідно до положень ст.ст.36, 38, 72 ЦПК України.
Разом з тим, наданий відповідачем розрахунок не грунтується на первинних документах щодо нарахування та сплати коштів за кредитним договором та суперечить даним особового рахунку відповідача, а тому не може бути взятий судом до уваги.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні відповідачем та АТ "Укрсоцбанк" кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; позивач надав відповідачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника, що свідчить про обізнаність відповідача про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також вказує на те, що намір відповідача був спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів.
Отже, правові підстави вважати положення кредитного договору несправедливими у цій справі відсутні.
15 жовтня 2019 року відповідно до пп. «г» п.11 ч.4 ст.1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», п.п.3.1, 5.3 Постанови Правління НБУ №189 від 27 червня 2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників» було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаюч права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.
Згідно з п.1 Передавального акта від 15 жовтня 2019 року, правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» за цим актом є АТ «Альфа-банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акта загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» за рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -
у х в а л и в:

Позов задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду..
Суддя: