Постанова

Іменем України

08 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 457/227/16

провадження № 61-5947св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву ПАТ «Універсал Банк» мотивовано тим, що 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк Універсальний», правонаступниками якого є ПАТ «Універсал Банк» та АТ «Універсал Банк», було укладено кредитний договір № 11-1/726к-07, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 42 000,00 дол. США під 12,45 % річних, який зобов`язувалась погасити в строки, передбачені цим договором.

Позичальник допустила порушення строків погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим 25 грудня 2014 року банк направив їй вимогу про погашення заборгованості за кредитом, яку вона не виконала.

За вказаних обставин кредитор вправі вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до розрахунку, наданого банком, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Універсал Банк» станом на 06 травня 2015 року складає 26 782,23 дол. США, що еквівалентно 715 720,52 грн, з яких: 125,04 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом, 23 955,75 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 2 331,21 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 370,23 дол. США - пеня.

Оскільки виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_2 на підставі договору поруки від 11 жовтня 2007 року, тому він є солідарним з позичальником боржником за вказаним кредитним договором.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги відповідно до заяви від 11 квітня 2016 року, ПАТ «Універсал Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07, обраховану станом на 19 лютого 2016 року, у розмірі 29 610,87 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 04 квітня 2016 року еквівалентно 773 094,66 грн, з яких: 266,94 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом; 23 813,85 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 4 649,11 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 880,97 дол. США - пеня.

Крім того, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути понесені банком судові витрати в іншій справі, пов`язані з поданням до Рахівського районного суду Закарпатської області позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 та оскарженням прийнятих у ній судових рішень в апеляційному та касаційному порядку, у розмірі 4 993,80 грн, з яких: 3 654,00 грн - судовий збір за подання позовної заяви до Рахівського районного суду Закарпатської області; 121,80 грн - судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2015 року про повернення позовної заяви та 1 218,00 грн - судовий збір за подання касаційної скарги на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 05 серпня 2015 року.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.

Позовну заяву ОСОБА_2 мотивовано тим, що 23 грудня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» пред`явило письмову вимогу до позичальника та поручителя про негайну сплату простороченої заборгованості за кредитним договором, сплату процентів та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язання протягом шістдесяти одного дня з моменту отримання цієї вимоги. Отже, на думку позивача, ПАТ «Універсал Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання і повинно було пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців з дня закінчення строку, встановленого для дострокового повернення кредиту. Оскільки строк виконання основного зобов`язання закінчився 23 лютого 2015 року, а з позовом банк звернувся лише у лютому 2016 року, порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Крім того, зазначав, що за умовами кредитного договору сплата процентів передбачена в розмірі 12,45 % річних, однак банк в односторонньому порядку, не повідомивши поручителя та не уклавши з ним додаткової угоди, з 15 липня 2008 року збільшив процентну ставку з 12,45 % до 12,95 % річних, чим збільшив відповідальність поручителя без його згоди.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги відповідно до заяви від 17 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 просив суд визнати припиненим договір поруки від 11 жовтня 2007 року з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, у зв`язку із зміною зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, а також з підстав, передбачених частиною четвертою цієї статті, у зв`язку з непред`явленням до поручителя вимоги протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір поруки, укладений 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , припиненим.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що письмові докази, надані позивачем, не підтверджують заявлені позовні вимоги, оскільки з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 01 червня 2017 року № 279/17 судом встановлено відсутність істотних умов у додатковій угоді до кредитного договору, а також відсутність чіткого графіка погашення кредитної заборгованості.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Протягом шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, починаючи від дати пред`явлення вимоги, банк зобов`язаний був пред`явити позов до поручителя, чого не зробив.

Матеріали справи не підтверджують поінформованість поручителя і наявність його згоди на збільшення розміру його відповідальності. Тому самостійне збільшення банком процентної ставки вказує на припинення поруки відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України.

Розрахунком заборгованості, наданим ПАТ «Універсал Банк», станом на 19 лютого 2016 року та умовами договору поруки, укладеного між ВАТ «Унівесал Банк» та ОСОБА_2 , передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 12,45 % річних.

Але, починаючи з 15 липня 2008 року, процентна ставка за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 становила 12,95 %.

Додатковим рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2018 року доповнено резолютивну частину рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року абзацом: «Стягнути з ПАТ «Універсал Банк» в дохід держави несплачений ним судовий збір при поданні позовної заяви в розмірі 11 671,33 грн».

Додаткове рішення мотивовано тим, що позивачем не було сплачено судовий збір ні при поданні позовної заяви, ні при поданні заяви про збільшення позовних вимог.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на положення частини першої статті 559 ЦК України як на підставу припинення поруки, в решті рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову залишено без змін.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» та додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2018 року скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 у розмірі 26 049,06 дол. США, з яких: 24 080,79 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 635,36 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 332,91 дол. США - заборгованість за пенею за прострочення виконання зобов`язань.

У іншій частині вимог відмовлено.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його вимог за первісним позовом, оскільки доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості за кредитним договором або її наявності, але в іншому (меншому) розмірі, в матеріалах справи немає.

З урахуванням вимог статей 1048, 1050 ЦК України, а також правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), починаючи з 02 березня 2015 року, банк не мав права нараховувати позичальнику проценти за користування кредитними коштами та пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому вимога позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за процентами та пені за період з 02 березня 2015 року до 19 лютого 2016 року не підлягає задоволенню.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість за кредитним договором станом на 02 березня 2015 року становить 26 049,06 дол. США.

У цьому розрахунку зазначено, що процентна ставка, за якою нараховувались проценти за користування кредитними коштами, становить 12,45 %.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення судових витрат у розмірі 4 993,80 грн, пов`язаних із сплатою судових зборів за подання ПАТ «Універсал банк» позовної заяви до Рахівського районного суду Закарпатської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом (справа № 305/1023/15-ц), та оскарження судових рішень у цій справі, то така вимога банку є безпідставною, оскільки питання розподілу судових витрат вирішується судом у тій справі, в якій вони були понесені.

При цьому правильним є висновок суду першої інстанції про припинення поруки за договором поруки від 11 жовтня 2007 року, укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_2 , оскільки, звернувшись з даним позовом у лютому 2016 року, банк пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя.

Однак правові підстави для застосування норми частини першої статті 559 ЦК України, якою передбачено припинення поруки у зв`язку із зміною зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, відсутні, оскільки доказів того, що банк у встановленому умовами договору порядку збільшив процентну ставку за користування кредитними коштами немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

13 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, яка містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що кредитний договір від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 і наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором не є належними та допустимими доказами на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, оскільки не є первинними документами, оформленими відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Апеляційний суд не встановив наявність та дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, не з`ясував, за якими правилами здійснювалося нарахування щомісячних платежів за кредитним договором після укладення 03 лютого 2009 року між кредитором і позичальником додаткової угоди № 1 до кредитного договору.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у грудні 2020 року, ОСОБА_2 підтримував доводи ОСОБА_1 та вимоги її касаційної скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишено без руху для зазначення в касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження та надання документа про сплату судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, витребувано із Трускавецького міського суду Львівської області цивільну справу № 457/227/16.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

11 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 11-1/726к-07 (а. с. 15-21, т. 1).

За умовами договору банк надає позичальнику кредит в розмірі 42 000 дол. США, терміном на 360 місяців, з кінцевою датою погашення кредиту до 10 жовтня 2037 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,45 % річних, а позичальник зобов`язувалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами у встановлені договором строки, шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до графіка погашення заборгованості (додаток № 1 до кредитного договору).

Пунктом 4.4 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються за період з дня видачі кредиту до дня його повернення, за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. Сплата процентів здійснюється позичальником не пізніше 10-го числа наступного за звітним місяця.

Згідно з підпунктом 6.1.2 кредитного договору, грошові кошти, які направляються на виконання зобов`язань, передбачених цим договором, перераховуються в такому порядку (черговість платежів): а) в першу чергу - для сплати процентів за кредит; б) в другу чергу - сплата штрафних санкцій та пені; в) в третю чергу - погашення основної суми кредиту.

Відповідно до підпункту 6.1.4 кредитного договору позичальник зобов`язалася при настанні випадків, передбачених пунктами 10.3, 10.4 даного договору, достроково погасити заборгованості за кредитом та процентами у повному розмірі, а також оплатити всі суми пені і штрафів. Невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим пунктом, є підставою для примусового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно або інші види забезпечення) всієї заборгованості за кредитним договором.

Пунктом 9.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування кредитними коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.

Пунктом 10.3 кредитного договору передбачене право банку вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені даним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, якому кореспондує обов`язок позичальника повернути банку суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, відшкодувати збитки, зокрема, у разі якщо позичальник порушує терміни платежів, встановлені цим договором.

Пунктом 10.4 договору визначено, що у випадку виникнення у позичальника простроченої заборгованості з погашення кредиту та/або сплати процентів за користування ним чи інших платежів строком більше 10-ти календарних днів, банк надсилає позичальнику повідомлення, в якому зазначається сума прострочення та термін сплати. У випадку невиконання позичальником вимоги банку в термін, встановлений у повідомленні, дата погашення кредиту, вказана в пункті 1.1 договору, вважається такою, що настала на наступний день після дати, зазначеної в повідомленні. В цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, проценти та інші платежі, передбачені даним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк Універсальний» укладено договір поруки (а. с. 25-27, т. 1).

Отримання кредиту на суму 42 000,00 дол. США підтверджується заявою на видачу готівки від 11 жовтня 2007 року № 1015 (а. с. 28, т. 1).

На підставі звернення ОСОБА_1 , 10 лютого 2009 року між нею та ВАТ «Банк Універсальний» укладено додаткову угоду до кредитного договору

№ 11-1/726к-07, якою передбачено нову схему погашення суми кредиту та процентів, а саме встановлено ануїтетний графік погашення кредиту з 10 лютого 2009 року (пункти 1, 2 угоди).

У пункті 3 цієї угоди зазначено, що після встановлення ануїтетного графіка погашення кредиту, наданого згідно з договором, кредитор здійснює відповідне коригування розміру щомісячного платежу позичальника у бік його зменшення, тобто суми щомісячних платежів відповідно зменшуються, а остаточна дата погашення кредиту та дати сплати щомісячних платежів залишаються незмінними.

Цим пунктом угоди також передбачено, що кредитор до дати сплати наступного щомісячного платежу надсилає позичальнику письмові повідомлення про сплату нової зміненої суми чергового щомісячного платежу, а позичальник зобов`язується здійснювати сплату щомісячних платежів, враховуючи новий розмір щомісячного платежу, який встановлений відповідно до ануїтетного графіка погашення кредиту, наданого згідно із договором, та враховуючи письмові повідомлення кредитора щодо сум чергового щомісячного платежу.

Отже, за умовами цієї додаткової угоди, мав би бути встановлений новий (ануїтетний) графік погашення кредиту, однак, як пояснив представник банку, такого графіка встановлено не було, а тому нарахування щомісячних платежів та розрахунок заборгованості проведено за первинними умовами кредитного договору.

На виконання вказаного пункту 10.4 кредитного договору банк 25 грудня 2014 року надіслав позичальнику письмове повідомлення від 23 грудня 2014 року (а. с. 33, т. 1), в якому зазначив про заборгованість за кредитним договором і вимагав негайно сплатити з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за кредитом, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги.

Цю вимогу (повідомлення) позичальник отримала 31 грудня 2014 року за адресою, зазначеною в кредитному договорі: АДРЕСА_1 (а. с. 34, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15-ц (провадження

№ 61-517св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Подібні за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позичальник за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року неналежним чином виконувала зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого виникла заборгованість, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що до пред`явлення позову банк пред`явив до позичальника досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, та врахував припинення права банку на нарахування процентів після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції було перевірено надані банком розрахунки заборгованості та оцінено їх в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. Розрахунок заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами здійснено з урахуванням умов кредитного договору та графіка погашення заборгованості. Відповідач не надала належних та допустимих доказів на спростування наданих банком розрахунків сум заборгованості.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про необґрунтованість позовних вимог банку також з огляду на те, що позичальник не заперечувала отримання кредиту та частково виконувала зобов`язання за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлено інші фактичні обставини. Так, у справі № 161/16891/15-ц кредитор не надав суду жодних доказів не тільки щодо розміру існуючої у боржника заборгованості, але й на підтвердження факту видачі кредиту, тоді як представник відповідача заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов. За таких обставин суд вважав за необхідне витребувати у кредитора оригінали матеріалів кредитної справи, у тому числі підтвердити наявність заборгованості у відповідача перед банком, а також первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Кредитор зазначені документи на вимогу суду не надав.

У справі, що переглядається в порядку касаційного провадження, стороною позивача було надано суду детальне роз`яснення нарахування процентів за користування кредитом за вказаною ставкою та пені з урахуванням здійснених позичальником платежів та черговості їх зарахування банком згідно з умовами кредитного договору, а також виписки з особового рахунку позичальника за спірний період та заяви на переказ готівки.

За клопотанням відповідачів у справі було призначено судово-економічну експертизу, однак висновком цієї експертизи (а. с. 191-230, т. 2) не спростовано факт існування заборгованості за кредитним договором.

Також не заслуговують на увагу аргументи ОСОБА_1 про необґрунтованість відхилення апеляційним судом її усних клопотань про витребування доказів (оригіналів первинних документів), а також про проведення повторної судово-економічної експертизи, оскільки зазначене не вплинуло на можливість визначення судом дійсного розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора. Відмови суду у задоволенні вказаних клопотань мотивовані судом.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що за змістом статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

У іншій частині, а саме в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим, постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк