Справа № 348/197/19
Провадження № 22-ц/4808/1188/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису відомостей про батьківство, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене головуючою суддею Міськевич О.Я. 26 травня 2021 року, повний текст якого складено 04 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про виключення з актового запису відомостей про батьківство. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.11.2000. Під час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказав, що відповідач завагітніла дочкою ОСОБА_5 приблизно в червні 2000 року, однак вони в інтимних відносинах в той час не перебували. Також відповідачка завагітніла дочкою ОСОБА_6 в лютому 2008 року. Однак, у зазначений період він виїхав з України в Росію на роботу 22.12.2007, а прибув з роботи в Україну тільки 17.04.2008. Вказаний період перебував на сезонних роботах у Росії без виїзду. А тому вважає, що він не може бути біологічним батьком народжених відповідачкою дітей, про що слід внести відповідні зміни в актові записи про народження.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 26 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису відомостей про батьківства відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3850 грн судових витрат по справі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним та необґрунтованим. Апелянт зазначив, що ухвалою місцевого суду від 21.10.2019 було призначено у справі молекулярно-генетичну експертизу. Експертами Київського міського бюро судово-медичних експертиз двічі призначались дати для проведення вказаної експертизи, однак відповідач з дітьми для проведення експертизи не з`являлися. Зазначає, що в нього є сумнів у результатах експертизи, проведеної Львівським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС від 02.03.2021, оскільки зазначена експертиза проводилась з відбиранням зразків з ротової порожнини, а не по крові. Також вважає безпідставним стягнення з позивача на користь відповідача 3850 грн витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи вказане, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві, відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила. Вказала, що під час розгляду справи про стягнення аліментів позивач не заперечував факту батьківства та погодився сплачувати аліменти на утримання дітей. Крім того, вважає, що твердження позивача про те, що до народження дочки ОСОБА_5 сторони не перебували в інтимних відносинах не відповідає дійсності. Зазначила, що позивач працює вахтовим методом, а тому доводи ОСОБА_1 , що в період з 22.12.2007 по 17.04.2008 він безперервно перебував на сезонних роботах у Росії не відповідає дійсним обставинам. Відповідач вважає, що висновком експерта достовірно підтверджено, що позивач є біологічним батьком дітей сторін. Просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржене рішення залишити без змін, стягнути з позивача на її користь понесені витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 3000 грн.

В засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній, просив її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, вважаючи, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що у встановленому законом порядку не було доведено факту відсутності кровного споріднення між позивачем та дітьми, а факт батьківства ОСОБА_1 підтверджено висновком молекулярно-генетичної експертизи. З цим висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в зареєстрованому шлюбі, який укладений 23.11.2000 (а.с.6).

Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.4-5).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 він працював оператором по підготовці свердловин до капітального і підземного ремонту, п`ятого розряду, Вахтовий метод роботи (а.с. 8-9).

Рішенням Надвірнянського районного суду від 21.12.2018 з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 -20.11.2008р., у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 21-22).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 5 Сімейного кодексу України далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За змістом положень статті 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до статті 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (стаття 136 СК України).

Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте, його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У справі, що переглядається, ухвалою Надвірнянського районного суду від 14 грудня 2020 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу (а.с. 106-107).

Згідно висновку експерта №СЕ-19/114-21/459-Б від 02.03.2021 Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Ломпас Андрій Петрович може бути біологічним батьком малолітніх ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 -20.11.2008р з імовірністю 99,9999% (а.с. 123-132).

В апеляційній скарзі представник позивача вказував, що в нього є сумнів у результатах експертизи, проведеної Львівським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС від 02.03.2021, оскільки зазначена експертиза проводилась з відбиранням зразків з ротової порожнини, а не по крові.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення умов та порядку проведення експертизи, а також не наведено обґрунтованих доводів, які ставили б під сумнів достовірність її результатів.

Висновок експерта щодо аналізу ДНК, покладений в основу оскаржуваного судового рішення, відповідає вимогам закону про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів у справі.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. У суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Отже, встановлено, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б викликали сумніви у правильності проведеної експертизи. Тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким колегія суддів погоджується.

Крім того, колегія суддів зауважує, що оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (стаття 136 СК України). Разом з тим, дочка сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час ухвалення рішення досягла повноліття, а тому можливість оскарження батьківства щодо неї у позивача відсутня.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 3000 грн. До відзиву відповідачем додано квитанцію №23/2021 від 19.07.2021, видану адвокатом Капаком В.М. на суму 3000 грн за підготовку та написання відзиву на апеляційну скаргу, представлення інтересів в суді апеляційної інстанції та попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат.

З огляду на положення ч. 8 ст. 141, ст.137 ЦПК України апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката Капака В.М. в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 268, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 26 травня 2021 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН. НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 ) 3000 (три тисячі) грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.