П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/8975/19

Провадження № 22-ц/4815/1111/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Час, даті і місце ухвалення рішення суду

першої інстанції: 16 год. 04 хв. 26 травня 2021 року

в м. Рівне Рівненської області

Повний текст складено 31 травня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради;

представники учасників справи:

позивача ОСОБА_3 ;

відповідача ОСОБА_4 ;

за участі: сторін та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, зміну способу стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини і зміну способу стягнення аліментів. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Рівненського міського суду від 07.06.2016 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та розірвано укладений між сторонами шлюб, однак при вирішенні спору вимога про визначення місця проживання малолітньої дитини не пред`являлася. Згодом рішенням Рівненського міського суду від 23.09.2016 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 18 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказувала, що дитина проживає з матір`ю і в подальшому залишиться проживати з нею, а спору з питання виховання, спілкування батька з дочкою, який проживає окремо від неї, між сторонами немає, адже є усна домовленість з цих питань. Відповідач сплачує аліменти у визначеній судом сумі, проте із зростанням дитини, зросли й витрати на її утримання, а тому стягуваних аліментів в розмірі 600 грн. на місяць бракує. Зажала на те, що окрім навчання у загальноосвітній школі, донька здобуває знання та розвиває уміння в закладах позашкільної освіти, витрати на які становлять 2 450 грн. На придбання ж необхідних для прожиття дитини речей, одягу, харчів, засобів особистої гігієни, лікування, оздоровлення та пов`язаних з освітою дитини речей мати витрачає близько 2 500 грн. Доходи її становлять близько 5 000 грн., а відповідач не бажає надавати більшого грошового забезпечення, аніж визначено судовим рішення, хоча він працездатний, працює старшим викладачем, доцентом в Національному університеті водного господарства та природокористування, фізично здоровий, інших дітей на утриманні не має, одержує заробітну плату близько 15 000 грн. в місяць.

З наведених підстав просила визначити місце проживання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

Змінити розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 рішенням Рівненського міського суду від 23.09.2016 з 600 грн. та стягнути аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки від всіх видів його доходів, але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття.

У травні 2019 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дитини, де просив визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком за його зареєстрованим місцем проживання.

Мотивуючи позов, зазначав, що за час подружнього життя сторонами було придбано у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу він тривалий час проживав спільно з відповідачем та донькою у вказаній квартирі. Проте спільне проживання стало неможливим через конфлікти, тому відповідач вимушений був виселитись з квартири, залишивши проживати доньку з матір`ю. Сторони обумовили, що батько може забирати доньку до себе тричі на тиждень у визначені дні, а саме у середу, п`ятницю та суботу. До початку 2019 року сторони мирно вирішували питання щодо способів участі у вихованні та утриманні доньки. Проте після того, як позивач дізналась, що у відповідача уворилася інша сім`я, почала чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні дочки. Покликався на те, що з нотаріально посвідченою згодою сторін позивач мала право повезти дитину до баби в Автономну Республіку Крим на період з 02.06.2019 по 27.06.2019, однак у визначений час дитину не повернула додому, залишивши без нагляду. Стверджував, що такі дії вказують про неналежне виконання матір`ю її батьківських обов`язків, а саме залишення дитини без нагляду. Покликався на недоведеність тверджень позивача з приводу відсутності участі батька в достатньому матеріальному забезпеченні дитини. Так, на підставі судового рішення відповідач сплачує аліменти в розмірі 1400 грн., що є більше, ніж визначено рішенням суду та законодавством. Крім того, донька регулярно проживає з батьком під час шкільних канікул. Останній купує для неї продукти харчування, одяг та взуття, товари першої необхідності, підручники та шкільне приладдя, планшет, стільниковий телефон, тощо. Щороку задля оздоровлення їздить до моря. На переконання відповідача, дитині буде краще проживати з його сім`єю, де створені найкращі для цього умови. Крім того, підставою для визначення проживання з батьком є створення перешкод у спілкуванні позивачем.

Рішенням Рівненського міського суду від 26.05.2021 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та зміну способу стягнення аліментів задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Збільшено розмір аліментів та змінено спосіб їх стягнення, визначений рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.09.2016 у справі №569/7557/16-ц та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дитини.

При ухваленні свого рішення суд попередньої інстанції враховував висновок органу опіки та піклування, вік дитини, стан здоров`я, а тому дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та не порушить формальних звичних умов для неї. Крім ішого, зважав на те, що між батьками існує і порозуміння з приводу участі батька у вихованні дитини. Рішення в частині збільшення розміру та зміну способу стягнення аліментів суд мотивував тим, що їхній розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважав на обов`язок обох батьків утримувати дитину, дійшов висновку, що заявлена вимога відповідає інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, при цьому буде дотримано прав дитини на утримання від батька відповідно до положень законодавства.

На рішення суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилався хибність висновків суду з приводу того, що дитина проживає з матір`ю, адже кожного тижня по три дні дитина проживає у батька, що стверджується висновком органу опіки та піклування. Вважав недоведеними твердження позивача, щодо її доходу в розмірі близько 5 000 гривень щомісяця, оскільки згідно з наданою Головним управління Державної податкової служби у Рівненській області інформацією ОСОБА_1 не має самостійного доходу. Відповідно до ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Вважав хибними покликання суду попередньої інстанції на висновок органу опіки і піклування як основний доказ того, що визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом з матір`ю буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На переконання заявника, при складанні висновку Орган опіки і піклування підійшов формально і суб`єктивно, без повного і всебічного вивчення та дослідження усіх обставин, що мають значення для справи. Йшлося й про неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, які полягали в залишенні дитини без нагляду. Так, судом попередньої інстанції не було враховано ту обставину, що в травні 2019 року ОСОБА_1 повезла дитину до баби на тимчасово окуповану територію України Автономну Республіку Крим, де вона самостійно відвідувала пляж, що вважає неприпустимим. На його думку, на підставі рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю вона зможе самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду дитини за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, а тому існує ризик того, що матір без відома батька вивезе доньку за межі України та не повернеться. Зважав й на те, що позивач створює перешкоди у належному вихованні дитини батьком та побаченнях не нею. Вважав, що при вирішення спору до застосування підлягають висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.10.2020 в справі №241/47/19. Щодо зміни розміру аліментів, то, на переконання автора скарги, підставою для цього є зміна обставин, які враховувалися судом при визначенні розміру аліментів. Сімейний кодекс України не встановлює такої підстави для збільшення розміру аліментів як зміна їх мінімального розміру. Тому доводи позивача про необхідність стягувати аліменти у збільшеному розмірі не мали братись до уваги, оскільки нею не надано жодного доказу про зміну матеріального стану - у відповідача в бік покращення, а у позивача - в бік погіршення.

З викладених підстав просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 27.07.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції (а.с. 12).

Рішенням Рівненського міського суду від 07.06.2016 в справі №569/3297/16-ц розірвано зареєстрований між сторонами шлюб.

Рішенням Рівненського міського суду від 23.09.2016, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 600 (шістсот гривень) щомісячно, починаючи з 18.03.2016 і до досягнення дитиною повноліття.

Спірні правовідносини між сторонами, як матір`ю та батьком дитини, виникли щодо місця її проживання, а також реалізацією матір`ю права на зміну визначеного за рішення суду розміру аліментів.

Згідно зі ст.ст. 7, 141, 157, 161 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин може здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Норми статей 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-523 від 16.03.2021 року доцільним визнається визначення місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю та зміну способу стягнення аліментів.

Всупереч доводам заявника матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що позивач нехтувала своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.

Звернення позивача до правоохоронних органів та Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради з приводу невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків та вчинення дій (бездіяльності) на шкоду дитині не знайшли свого фактичного підтвердження, що свідчить про їх необґрунтованість.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа "Хант проти України", № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

З урахуванням наведеного правильним є висновок суду першої, що визначення місця проживання дитини з матір`ю забезпечить якнайкраще її інтереси.

Колегія суддів зважає на те, що батько дитини не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із донькою, вирішивши питання про встановлення порядку участі батька у вихованні малолітньої доньки.

Так, спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, однак першочергове значення повинно надаватись саме найкращим інтересам дитини і визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька із донькою, оскільки таке визначення місця проживання дитини, не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини, однак порушень виконавчим комітетом міської ради чинного законодавства при прийнятті висновку судами не встановлено і інтересам дитини він не суперечить.

Тому цей висновок обґрунтовано прийнято судом до уваги.

Поготів, ст. 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

Як видно із висновку органу опіки та піклування, дитина пояснювала, що проживає з мамою та бабою, хоче залишити все в існуючому становищі і по три дні жити у тата з ночівлею.

Отже, враховуючи наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання дитини, прихильність дитини до обох батьків, її небажання змінювати становище в якому вона проживає, висновок про визначення місця проживання разом із матір`ю обґрунтований.

Доводи особи, що подала апеляційну скаргу з приводу хибності висновку про залишення дитини проживати з матір`ю лише зводяться до суб`єктивної незгоди з ним, тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, переоцінці обставин, частина з яких не знайшли свого підтвердження, а інша вирішального значення для правильного розв`язання питання не мають.

Щодо зміни розміру та способу стягнення аліментів, то колегія суддів виходить с такого.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, міський суд, урахувавши якнайкращі інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, та розмір доходів відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів і встановлення їх у розмірі ј частини від заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на те, що не є підставою для зміни розміру аліментів зміна законодавства в частині збільшення їхнього мінімального розміру, оскільки вказані обставини не були підставою для ухвалення апеляційним судом оскаржуваного рішення у відповідній частині і при визначенні розмірі аліментів суд дотримався положень саме 182 СК України.

Так, стаття 192 СК тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Між тим, у 2016 році при вирішенні спору про стягнення аліментів відповідач покликався на те, що він працевлаштований та одержує заробітну плату близько 3 500 грн. щомісяця, про що йдеться в самому судовому рішенні, однак, як видно із наданих роботодавцем відповідача довідок (а.с. 42-46), сума його прибутку значно збільшилася навіть із врахуванням інфляції.

Також очевидним є факт того, що на матеріальне забезпечення дитини матір`ю справляється більше грошових коштів, аніж фактично стягується з відповідача в порядку виконання рішення про стягнення аліментів, а це вказує на порушення засад рівності батьків у здійсненні їхніх обов`язків.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 15.09.2021

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.С. Шимків