Єдиний унікальний номер 235/2488/21
Номер провадження 22-ц/804/1997/21
Єдиний унікальний номер 235/2488/21 Головуючий у 1 інстанції Назаренко Г.В.
Номер провадження 22-ц/804/1997/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 235/2488/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2021 року у складі судді Назаренко Г.В., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 05.11.2007р. по 03.02.2020р., звільнений за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення відповідач не провів із ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим на день подачі позову утворилась заборгованість із заробітної плати у розмірі 51 792,18 грн. за період: грудень 2019 року лютий 2020 року. Просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 лютого 2020 року по день ухвалення рішення судом.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період: грудень 2019 року лютий 2020 року в сумі 36 899 гривень 89 копійки без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 лютого 2020 року по 21 травня 2021 року в сумі 30 000 гривень з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, на відшкодування сплаченого судового збору 135 гривень 75 копійок. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» в дохід держави судовий збір в розмірі 908 гривень. Допущено негайне виконання судового рішення в частині присудження виплати заробітної плати за лютий 2020 року в сумі 25 813 гривень 67 копійок.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що висновок суду про те, що заборгованість відповідача перед ним складає 36899,89 грн. є хибний, оскільки суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, замість наданих позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог довідки № 745 від 13.03.2020 року та форми ОК-5. Приймаючи до уваги саме суму 36899,89 грн., а не 51792,18 грн., суд першої інстанції фактично поставив під сумнів норму ст. 116 КЗПП, відповідно до якої відповідач мав повідомити позивача про суми, належні йому при звільненні.

Вказує, що всупереч ч. 4 ст. 265 ЦПК України, суд не вказав мотиви відхилення письмового доказу довідки № 745 від 13.03.2020 року, що є неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вважає, що задовольняючи лише 30000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд порушив норму ст. 117 КЗПП України, якою взагалі не передбачено зменшення суми середнього заробітку, а посилання суду на важкий фінансовий стан відповідача є безпредметним.

Належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили для звільнення від відповідальності, є сертифікат ТПП України про форс-мажорні обставини, який не було надано відповідачем. Інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» з 5 листопада 2007 року (наказ № 2044/к від 05.11.2007р.) по 3 лютого 2020 року (наказ № 147/к від 03.02.2020р.), звільнений за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП (а.с.18).

Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 283 від 15.04.2021р. заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 складає за грудень 2019 року лютий 2020 року 36 899,89 грн. після утримання обов`язкових податків та зборів.

Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 738 від 13 березня 2021р. середньоденний заробіток ОСОБА_1 , який працював на ДП «ВК «Краснолиманська», розрахований згідно постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., становить 475,58 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частинні стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем і підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за період: грудень 2019 року - лютий 2020 року в сумі 36 899,89 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частинні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що позивач у день звільнення працював, що підтверджується довідкою про відмітки позивача від 19.02.2021р. Отже, відповідач зобов`язаний був при звільненні позивача виплатити всі суми, що належать останньому, у день звільнення, в зв`язку з чим підлягає цивільній відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Судом першої інстанції розраховано, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який повинен сплатити відповідач на користь позивача за період з 3 лютого 2020 року по 21 травня 2021 року, становить 154 087,92 грн. (475,58 грн. х 324 робочі дні), де 475,58 грн. середньоденний заробіток позивача на підприємстві, 324 днів кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Однак, враховуючи, що позивач звернувся до суду 8 квітня 2021 року, тобто через п`ятнадцять місяців після звільнення, а також враховуючи важкий фінансовий стан підприємства, на якому утворилась заборгованість із заробітної плати, суд дійшов висновку про доцільність зменшення стягнення суми та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 30 000,00 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно з частиною 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу передбачено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу.

Із пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини, на які посилався відповідач та які відображені в судовому рішенні, не підтверджені належними доказами, а саме відповідним сертифікатом, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як вбачається із частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції правомірно враховано доводи відповідача про те, що на ДП «ВК Краснолиманська» склалася складна економіко-фінансова ситуація, яка спричинила простій на підприємстві, починаючи з 19.12.2019 року, що підтверджується відповідним наказом від 19.12.2019 року за № 875. Крім того на погіршення ситуації вплинуло оголошення карантину з метою запобігання поширенню вірусної хвороби COVID-19. Тому суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності, на переконання колегії правильно зменшив розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, до 30000 грн. від визначеної позивачем суми, яка є співмірною з розміром заборгованості із заробітної плати останнього.

Вказане вище узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14 623цс18.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів скарги про хибність висновку суду першої інстанції про те, що заборгованість відповідача із заробітної плати складає 36899,89 грн., оскільки він (суд) взяв до уваги розрахунок заборгованості наданий відповідачем, замість його (позивача) розрахунку підтвердженого довідкою № 745 від 13.03.2020 року та формою ОК-5 за відповідний період, суд апеляційної інстанції також відхиляє.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Посилання позивача на підтвердження розміру заборгованості із заробітної плати вказаної у довідці № 745 від 13.03.2020 року даними Пенсійного фонду за спірний період зазначеними у формі ОК-5 (а.с.52) є помилковими, оскільки з зазначеної форми випливає, що розмір заробітку для нарахування пенсії за період грудень 2019 року лютий 2020 року склав 18592,30грн. і дана обставина не підтверджує розрахунок наданий позивачем. При цьому підприємство-відповідач визнає заборгованість в розмірі 36899,89грн. зазначену ним у довідці від 15.04.21р. вих. № 283 (а.с.33), яка видана пізніше, після звернення позивача до суду, а ні більш ніж за рік до вказаної події.

Таким чином суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 вересня 2021 року

Судді: