КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8362/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства«Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» (далі - ПрАТ «Діпрозв`язок»), в якому просила: визнати незаконним наказ відповідача № 40/к від 22 травня 2019 року «Про поновлення на роботі працівника»; визнати незаконним звільнення позивача з роботи за прогул без поважної причини за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України від 6 листопада 2019 року; визнати незаконним запис № 14 від 13 грудня 2019 року у трудовій книжці позивача про звільнення з роботи за прогул без поважних причин згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України; зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді інженера-проектувальника 1 категорії ПрАТ «Діпрозв`язок» із внесенням у штатний розпис підприємства посади інженера-проектувальника 1 категорії ПрАТ «Діпрозв`язок»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2019 року по дату ухвалення судового рішення у справі з урахуванням місячної заробітної плати у розмірі 4 725,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 вересня 2003 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду техніка-проектувальника 1 категорії до ПрАТ «Діпрозв`язок» після закінчення ВУЗу з профільною освітою. 8 січня 2016 року ПрАТ «Діпрозв`язок» звільнило позивача з роботи під час перебування на лікарняному, у зв`язку з чим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у справі № 760/1867/19останню було поновлено на займаній посаді. Під час фактичного виконання зазначеного рішення суду в примусовому порядку, а саме 13 грудня 2019 року позивачу стало відомо, що 22 травня 2019 року відповідачем було видано наказ № 40/к про поновлення її на роботі, а 6 листопада 2019 року - наказ № 77/к про звільнення з роботи за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. На переконання позивача, її звільнення здійснено із порушенням процедури проведення такого звільнення та без законних на те підстав, оскільки відповідач фактично не поновив її на посаді та не допустив до роботи, не надав для ознайомлення наказ № 40/к від 22 травня 2019 року «Про поновлення на роботі працівника» та наказ № 77/к від 6 листопада 2019 року «Про звільнення», не відібрав у неї жодних пояснень щодо відсутності на роботі, не уклав з нею трудовий договір, не ознайомив з правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також не надав їй робочого місця, обладнаного відповідно до займаної посади і не провів інструктаж згідно із статтею 29 КЗпП України. За таких обставин оскаржувані накази є незаконними та такими, що порушують права позивача, адже не можна звільнити працівника якщо він фактично не перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 305,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП Українибуло проведено відповідачем у відповідності до діючого законодавства та порушень трудових прав позивача не встановлено, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним наказу про поновлення на роботі та визнання незаконним звільнення з роботи за прогул без поважнихпричин відсутні. При цьому інші вимоги, зокрема, про визнання незаконним запису у трудовій книжці позивача про звільнення з роботи за прогул без поважних причин та зобов`язання відповідача поновити позивача на займаній посаді є похідними від вказаних вимог, відтак також не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням уточненої редакції апеляційної скарги, просить його скасувати в частині незадоволених вимог про визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання звільнення з роботи незаконним та зобов`язання поновити на роботі з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач надала достатні і об`єктивні докази, що підтверджують поважність причин її відсутності на роботі на відміну від актів відповідача, які були складені без її участі співробітниками підприємства і в яких зазначена інформація, що не підтверджена фактично. Починаючи з дня ухвалення рішення суду від 16 травня 2019 року про поновлення на роботі відповідач не пропускав позивача на територію підприємства для виконання своїх посадових обов`язків за допомогою воєнізованої охорони на вході у приміщення ПрАТ «Діпрозв`язок», а наказ № 76/к від 5 листопада 2019 року «Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 » не відповідає дійсності. Позивачем був наданий суду першої інстанції підтверджуючий документ того, що відповідач не йшов на контакт з нею та не допускав її до робочого місця, а саме: заява до Солом' янського ГУ НП у м. Києві від 29 листопада 2019 року № 90597 і талон-повідомлення № 21165, але суд вказані докази проігнорував. Усі листи, які відповідач нібито надсилав позивачу, нею отримані не були, тому не можуть слугувати об`єктивними доказами того, що вона була повідомлена про дії відповідача та накази, які він видавав. Отже, позивач не могла бути присутньою на роботі, адже відповідач не пропустив її на роботу, не вніс в штатний розпис її посаду, не надав робочого місця, самої роботи та посадових обов`язків, не провів вступний та первинний інструктажі з охорони праці та техніки безпеки на робочому місці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Івченко Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначила, що ПрАТ «Діпрозв`язок» добровільно виконало рішення суду від 16 травня 2019 року у справі № 760/1867/19 та поновило позивача на посаді, проте остання проігнорувала всі листи із запрошеннями з`явитися на робоче місце та відмовлялася надавати жодні пояснення щодо причин свої відсутності на роботі. Не відповідають дійсності твердження позивача про те, що відповідач відмовлявся добровільно виконувати рішення суду та не пропускав її на територію підприємства за допомогою воєнізованої охорони, оскільки з часу поновлення позивача на роботі до дня звільнення за прогули без поважних причин вона жодного разу не з`являлася за місцем своєї роботи. Позивач умисно уникала отримання поштової кореспонденції від відповідача та умисно не хотіла отримати наказ про її поновлення, коли його вручали в Київському апеляційному суді 12 вересня 2019 року та при виході комісії за місцем її проживання 21 жовтня 2019 року. Доводи позивача, що негайного виконання рішення суду та фактичного поновлення на роботі не відбулося є безпідставними, оскільки вона сама уникала виходу на роботу. Жодних порушень трудового законодавства відповідач не допускав, позивач, достовірно знаючи про своє поновлення на роботі, свідомо допустила тривалий прогул без поважних причин, що має наслідком розірвання трудового договору, а тому наказ про звільнення є законним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що починаючи з 15 вересня 2003 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок», займаючи посаду інженера-проектувальника 1 категорії у відділі новітніх технологій № 05.

Відповідно до наказу № 5/к від 8 січня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у справі № 760/1867/19 визнано незаконним наказ ПрАТ «Діпрозв`язок» № 5/к від 8 січня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ПрАТ «Діпрозв`язок» з 8 січня 2019 року, стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 січня 2019 року по 16 травня 2019 року в сумі 18 684,99 грн. Вирішено питання щодо судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому допущено негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення з ПрАТ «Діпрозв`язок» на її користь середнього заробітку за місяць у розмірі 4 295,40 грн.

На виконання вказаного рішення відповідач 22 травня 2019 року видав наказ «Про поновлення на роботі працівника» № 40/к, яким позивача було поновлено на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ПрАТ «Діпрозв`язок».

Листами ПрАТ «Діпрозв`язок» за вих. № 226/02 від 27 травня 2019 року, вих. № 262/02 від 20 червня 2019 року, вих. № 303/02 від 18 липня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 про її поновлення з 8 січня 2019 року на посаді та про необхідність прибути до ПрАТ «Діпрозв`язок» з трудовою книжкою та приступити до виконання обов`язків за посадою.

Згідно із листами Подільської районної філії Київського міського центру зайнятості № 27-1025 від 5 серпня 2019 року та № 27-1053 від 12 серпня 2019 року позивача 30 липня 2019 року було ознайомлено з наказами центру зайнятості щодо припинення виплати допомоги по безробіттю та припинення її реєстрації як безробітної з 22 травня 2019 року у зв`язку із поновленням на роботі за рішенням суду.

Листом ПрАТ «Діпрозв`язок» за вих. № 336/00 від 7 серпня 2019 року повідомлено начальника Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Костенко Л.І. про виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у справі 760/1867/19 та проінформовано про ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення, для відповідного реагування. До листа були додані платіжні доручення на підтвердження відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також копії листів-повідомлень на ім`я позивача від 27 травня 2019 року, 20 червня 2019 року та 18 липня 2019 року, в яких повідомлялося про поновлення позивача на роботі та додавався наказ про поновлення з описами та фіскальними чеками на підтвердження відправлення листів.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року залишено без змін.

12 вересня 2019 року провідним фахівцем відділу роботи з персоналом № 02 ПрАТ «Діпрозв`язок» Мозговим В.М. та представником ПрАТ «Діпрозв`язок» було складено акт про відмову ОСОБА_1 в приміщенні Київського апеляційного суду отримати копію наказу № 40/к від 22 травня 2019 року про поновлення її на роботі.

Наказом ПрАТ «Діпрозв`язок» «Про проведення службового розслідування за фактом відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 » № 65 від 24 вересня 2019 року утворено комісію для проведення службового розслідування за фактом відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 , інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05.

Розпорядженням «Про надання письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни працівником ОСОБА_1 » № 7 від 7 жовтня 2019 зобов`язано інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ОСОБА_1 до 15 жовтня 2019 року надати письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни та причини відсутності на роботі.

15 жовтня 2019 року головою комісії Нерушем В.Б. подано директору ПрАТ «Діпрозв`язок» службову записку «Щодо продовження термінів роботи комісії».

Наказом ПрАТ «Діпрозв`язок» № 69 від 15 жовтня 2019 року «Про внесення змін до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 24 вересня 2019 року № 65» внесено зміни до наказу № 65, зокрема, щодо дати подання директору на затвердження акту службового розслідування до 25 жовтня 2019 року, та щодо дати направлення наказу ОСОБА_1 - до 17 жовтня 2019 року.

Встановлено, що 2 жовтня 2019 року до ПрАТ «Діпрозв`язок» надійшла заява ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року, в якій вона зазначає себе як інженер-проектувальник 1 к. відділу новітніх технологій № 05 та просить оплатити лікарняний лист серії АДХ № 170200 щодо її тимчасової непрацездатності в період з 8 січня 2019 року по 17 січня 2019 року.

18 жовтня 2019 року членом комісії - головою профкому ПрАТ «Діпрозв`язок» Михновським Я.П. складено доповідну записку на ім`я директора відповідача, в якій доповідалось, що в період з 25 вересня 2019 року по 18 жовтня 2019 року Михновський Я.П. в робочий час намагався, як із стаціонарного, так і з мобільних телефонів з номерів різних операторів зв`язку зв`язатися з ОСОБА_1 за номером НОМЕР_1 , щоб з`ясувати причини її відсутності на роботі в ПрАТ «Діпрозв`язок», проте всі намагання додзвонитися були марними, ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідала.

Згідно доповідної записки від 22 жовтня 2019 року начальником відділу охорони № 26 служби забезпечення діяльності Проценком Г.М. повідомлено, що в період з 22 травня 2019 року по 22 жовтня 2019 року працівник ОСОБА_1 в будівлі ПрАТ «Діпрозв`язок» за адресою: м. Київ, вул. Солом`янська, 3, не з`являлась.

21 жовтня 2019 року комісією складено акт про відмову від надання пояснень про причини відсутності на роботі працівника (інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ОСОБА_1 ) та зафіксовано, що під час відвідування позивача за адресою місця проживання, остання категорично відмовилась надавати пояснення про причини відсутності на роботі.

Протягом проведення службового розслідування, комісією також складено акти про відсутність працівника на робочому місці в робочий час без поважних (нез`ясованих) причин (інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ОСОБА_1 ) від 4 жовтня 2019 року, 11 жовтня 2019 року, 18 жовтня 2019 року, 25 жовтня 2019 року та засвідчено відсутність позивача на робочому місці у будівлі ПрАТ «Діпрозв`язок» та на іншій території товариства в робочий час в період з 1 жовтня 2019 року по 4 жовтня 2019 року, з 7 жовтня 2019 року по 11 жовтня 2019 року, з 15 жовтня 2019 року по 18 жовтня 2019 року, з 21 жовтня 2019 року по 25 жовтня 2019 року.

Згідно листа від 29 жовтня 2019 року за вих. № 462/02 ОСОБА_1 було повідомлено, що за результатами проведеного службового розслідування комісія встановила, що вона починаючи з 24 вересня 2019 року без поважних причин не з`являється на роботі, відмовляється надавати пояснення щодо відсутності на роботі, чим грубо порушує трудове законодавство України.

Відповідно до доповідної записки голови профкому Михновського Я.П. від 1 листопада 2019 року, ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації ПрАТ «Діпрозв`язок», у зв`язку з чим згода профспілкового комітету на її звільнення не потребується.

У відповідності до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» «Про дисциплінарне стягнення» № 76/к від 5 листопада 2019 року інженер-проектувальник 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 7 жовтня 2019 року по 11 жовтня 2019 року, з 15 жовтня 2019 року по 18 жовтня 2019 року та з 21 жовтня 2019 року по 25 жовтня 2019 року, у зв`язку з чим вирішено до позивача застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі пункту 2 частини першої статті 147 КЗпП України.

Наказом ПрАТ «Діпрозв`язок» «Про звільнення» № 77/к від 6 листопада 2019 року звільнено з роботи ОСОБА_1 , інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05, 6 листопада 2019 року за прогул без поважних причин згідно із пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Листом-повідомленням від 6 листопада 2019 року № 482/02 ОСОБА_1 черговий раз повідомлено, що в результаті проведення службового розслідування за фактом її відсутності на роботі, на підставі наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 24 вересня 2019 року № 65 «Про проведення службового розслідування за фактом відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 » та розпорядження ПрАТ «Діпрозв`язок» від 7 жовтня 2019 року № 7 «Про надання письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни працівником ОСОБА_1 », якими встановлено, що позивач без поважних причин не з`являлась на роботі, категорично відмовлялась надавати пояснення щодо відсутності на роботі, чим грубо порушила трудове законодавство України. Повідомлено, що за порушення трудової дисципліни до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі пункту 2 частини першої статті 147 КЗпП України, а 6 листопада 2019 року з ОСОБА_1 розірвано трудовий договір (звільнено з роботи) за прогул без поважних причин згідно із пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, про що видано відповідний наказ. До листа було додано копію наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» № 76/к від 5 листопада 2019 року «Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 » та копію наказу № 482/02 від6 листопада 2019 року «Про звільнення».

Також встановлено, що 28 листопада 2019 року головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дубровіним С.І. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 60740241 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 760/1867/19, виданого 25 листопада 2019 року позивачу в частині поновленні її на роботі в ПрАТ «Діпрозв`язок».

За результатом проведення виконавчих дій 13 грудня 2019 року державним виконавцем було перевірено виконання рішення суду від 16 травня 2019 року щодо негайного поновлення позивача на роботі та складено відповідний акт, підписаний сторонами, яким зафіксовано, що наказом № 40/к від 22 травня 2019 року «Про поновлення на роботі працівника» ОСОБА_1 було поновлено на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ПрАТ «Діпрозв`язок».

Постановою головного державного виконавця Дубровіна С.І. від 26 грудня 2019 року виконавче провадження № 60740241 було закінчене у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду у справі № 760/1867/19 відповідачем 22 травня 2019 року.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Прогул є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня без поважних причин (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Разом з тим прогул є дисциплінарним проступком, тому застосовуючи звільнення, як стягнення за такий проступок, роботодавець з метою встановлення поважності причин відсутності працівника на роботі більше ніж три години зобов`язаний виконати вимоги статей 147, 148, 149 КЗпП України та відібрати у працівника відповідні пояснення.

Згідно з положеннями статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його з роботи роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого ним дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

При цьому поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я тощо.

Предметом позову у даній справі, яка переглядається апеляційним судом, є вимоги про визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення з роботи за прогул без поважних причин, визнання незаконним запису у трудовій книжці про звільнення з роботи за прогул без поважних причин, зобов`язання поновити працівника на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Предметом же апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення (відмови) позовних вимог про визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення з роботи за прогул без поважних причин та зобов`язання поновити працівника на посаді.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, зокрема до конкретного робочого місця.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 6 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Разом із тим, відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Звертаючись з позовом у даній справі, ОСОБА_1 вказувала, що після поновлення на роботі за рішенням суду її фактично не допустили до виконання посадових обов`язків і в подальшому 6 листопада 2019 року незаконно звільнили за прогули, які начебто мали місце у жовтні 2019 року, хоча вона безпосереднього до приміщення ПрАТ «Діпрозв`язок» допущена не була і пояснення щодо відсутності на робочому місці у неї не відбиралися.

Як свідчать матеріали справи, проведеною перевіркою, призначеною на підставі наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» «Про проведення службового розслідування за фактом відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 » № 65 від 24 вересня 2019 року, установлено, що працівник ОСОБА_1 , інженер-проектувальник 1 категорії відділу новітніх технологій № 05, була відсутня на роботі в період з 1 жовтня 2019 року по 4 жовтня 2019 року, з 7 жовтня 2019 року по 11 жовтня 2019 року, з 15 жовтня 2019 року по 18 жовтня 2019 року, з 21 жовтня 2019 року по 25 жовтня 2019 року і про причини відсутності не повідомила, будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності позивача на роботі відсутні, що підтверджується актами про відмову надати пояснення від 12 вересня 2020 року та 21 жовтня 2019 року.

Позивач наполягала, що поважною причиною відсутності на роботі є недопущення її охоронцями до приміщення ПрАТ «Діпрозв`язок» з 17 травня 2019 року по 13 грудня 2019 року, у зв`язку з чим вона не мала змоги ознайомитися з наказом № 40/к від 22 травня 2019 року та надати роботодавцю трудову книжку для внесення запису про поновлення на роботі, проте матеріали справи не містять жодних письмових доказів на підтвердження фактичного не допуску позивача до роботи в період часу з 22 травня 2019 року по день її звільнення за прогули, тобто 6 листопада 2019 року.

У той же час відповідачем вживалися всі можливі та залежні від нього заходи (дії) з метою повідомлення позивача про її поновлення на роботі 22 травня 2019 року на попередній займаній посаді, необхідність прибуття до ПрАТ «Діпрозв`язок» з трудовою книжкою та приступлення до виконання посадових обов`язків.

Посилання позивача на те, що відповідач не йшов на контакт з нею та не допускав її 29 листопада 2019 року до робочого місця, про що свідчить її заява до Солом' янського ГУ НП у м. Києві № 90597 і талон-повідомлення № 21165, не мають значення для правильного вирішення справи, оскільки станом на 29 листопада 2019 року позивач уже була звільнена з роботи згідно оскаржуваного наказу № 77/к від 6 листопада 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

При цьому актом від 12 вересня 2019 року зафіксовано, що ОСОБА_1 12 вересня 2019 року в приміщенні Київського апеляційного суду категорично відмовилася отримати копію наказу № 40/к від 22 травня 2019 року «Про поновлення на роботі працівника», а також те, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача - адвокатом Івченко Н.В. було оголошено текст вищевказаного наказу під час заявлення клопотання, у тому числі й позивачу, що підтверджується копією технічного запису судового засідання та протоколом судового засідання від 12 вересня 2019 року у справі № 760/1867/19.

Таким чином позивач, щонайменше, з 12 вересня 2019 року була обізнана про наявність наказу про її поновлення на роботі та їй було запропоновано з`явитися до роботодавця для виконання своїх обов`язків, тобто фактично допущено до роботи, проте вона, проігнорувавши законні вимоги відповідача, без поважних причин вчинила прогули, які не можуть бути виправдними у межах даної справи.

Крім того, актами про відвідування вдома відсутнього на роботі працівника та про відмову від надання пояснень про причини відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 від 21 жовтня 2019 року, зокрема, установлено, що під час відвідування за адресою місця проживання позивача остання категорично відмовилася надавати пояснення про причини відсутності на роботі, що переконливо свідчать про те, що відповідачем було дотримано процедуру отримання від працівника письмових пояснень, передбаченої частиною першою статті 149 КЗпП України.

Отже, доводи позивача про порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення, передбачених статтею 149 КЗпП України, є безпідставними.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у жовтні 2019 року ОСОБА_1 , будучи достеменно обізнаною про видання роботодавцем наказу про поновлення її на роботі згідно рішення суду та фактичного ознайомлення з цим наказом під час перегляду вказаного рішення в апеляційному порядку, за відсутності передбачених законом підстав не вийшла на роботу та не приступила до виконання попередніх посадових обов`язків, чим допустила порушення трудової дисципліни, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про законність звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Отже, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що порядок звільнення позивача з роботи згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено відповідачем у відповідності до діючого законодавства і порушень трудових прав позивача судовим розглядом не встановлено, а відтак правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення з роботи за прогул без поважних причин та зобов`язання поновити працівника на посаді відсутні.

При цьому ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі позивач жодним чином не обґрунтувала порушення її трудових прав та інтересів оскаржуваним наказом від 22 травня 2019 року № 40/к «Про поновлення на роботі працівника», яким її було поновлено на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 ПрАТ «Діпрозв`язок» відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року, яке в цій частині підлягало негайному виконанню.

За змістом статей 15, 16 ЦК України та статей 4, 5, 19 ЦПК України об`єктом судового захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Посилання апеляційної скарги на те, що наказ № 76/к від 5 листопада 2019 року «Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 » не відповідає дійсності не заслуговують на увагу, адже зазначений наказ відповідача не є предметом судового оскарження.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо не внесення відповідачем посади позивача у свій штатний розпис після її скорочення, оскільки спростовуються наказом ПрАТ «Діпрозв`язок» № 40 від 22 травня 2019 року, відповідно до якого, зокрема, було внесено до штатного розпису товариства посаду інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05 в кількості 1 штатної одиниці з посадовим окладом 4 725 грн на місяць.

Інші аргументи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 31 травня 2021 року, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній