Головуючий у І інстанції Шролик І.С.
Провадження №22-ц/824/9039/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал», Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ ФК «Кредит-Капітал», ПАТ «Універсал банк» про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 17 квітня 2008 року між нею, ОСОБА_1 , та ПАТ «Універсал банк» укладений кредитний договір BL№3799, за умовами якого вона отримала грошові кошти в сумі 30000 швейцарських франків на строк до 01 квітня 2015 року. В той же день, з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання позивачем, був укладений договір поруки між ОСОБА_2 та ПАТ «Універсал Банк».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 42 955,64 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.08.2013 року становило 373 299,89 грн.

14 березня 2017 року між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ ФК «Кредит - Капітал» був укладений договір № UВ-ОР/17-018 відступлення права вимоги, згідно п. 1.1. якого цедент передає (відступає) належне йому право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких (кредитних договорів та боржників) міститься у реєстрі боргових зобов`язань, наведений у Додатку №1 до цього договору та є невід`ємною його частиною.

У 2019 році ТОВ ФК «Кредит - Капітал» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, зазначивши у заяві розмір кредитної заборгованості - 1 265 849,87 грн.

Вищевказаний договір відступлення права вимоги, укладений 14 березня 2017 року між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ ФК «Кредит-Капітал», порушує права позивача, оскільки ТОВ ФК «Кредит - Капітал» проводить нарахування відсотків, що доводиться збільшеною сумою заборгованості у порівнянні з тією, що зазначена у рішенні суду про стягнення заборгованості, а це суперечить існуючій судовій практиці.

Крім того, позивач, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року, вважає, що укладений між сторонами оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а не цесії, як визначено сторонами. Тому, ТОВ ФК «Кредит - Капітал», як фінансова установа, повинна мати ліцензію на здійснення валютних операцій, якої у товариства немає, що підтверджується відповіддю Національного банку України від 29.08.2020 року. Таким чином, ТОВ ФК «Кредит-Капітал» не мало правових підстав для укладання договору факторингу щодо кредиту, укладеного у валюті.

Також позивач у позові посилалась на те, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків за договором. Натомість жодного платіжного доручення щодо виконання п. 4.1 Договору, ОСОБА_2 від ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» чи ПАТ «Універсал Банк» не отримав. Відсутність платіжного доручення згідно п. 4.1 Договору є підтвердженням його недійсності.

Враховуючи викладене, посилаючись на положення ст.ст. 203, 227 ЦК України, представник позивача просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року № UВ-ОР/17-018, укладений між ТОВ ФК «Кредит - Капітал» та ПАТ «Універсал банк».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.Обгрунтовуючи скаргу, посилалась на те, що судом першої інстанції помилково застосовано правову позицію Верховного Суду у справі №199/8059/16, яка спірної ситуації не стосується. Крім того, позивач зазначила у скарзі, що відповідач ТОВ ФК «Кредит-Капітал» не мав права на здійснення валютних операцій, оскільки не мав на це генеральної ліцензії і цей вид діяльності відсутній у свідоцтві про реєстрацію його, як фінансової установи.

У відзиві на апеляційну скаргу, підписаному генеральним директором ТОВ ФК «Кредит-Капітал» Хробаком М.Р., товариство проти задоволення скарги позивача заперечило та просило рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Захарова О.М., апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал банк» був укладений кредитний договір BL№ 3799, за умовами якого їй надано в кредит грошові кошти в сумі 30 000 швейцарських франків на строк до 01 квітня 2015 року (том 1, а.с.13-18). Згідно умов укладеної додаткової угоди № 1 до кредитного договору, сторони узгодили новий графік погашення кредитної заборгованості (том 1, а.с.19-21).

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між ПАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки (том 1, а.с.23-25).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014 року, яке не оскаржене та набрало чинності, позовні вимоги ПАТ «Універсал банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором BL№3799 від 17 квітня 2008 року в сумі 42 955,64 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.08.2013 року становило 373 299,89 грн. (з яких: прострочена заборгованість по кредиту 28 019,82 швейцарських франків, відсотки - 11 773,54 швейцарських франків, підвищені відсотки - 3 162,28 швейцарських франків) та витрати зі сплати судового збору (том 1, а.с.26-29).

Згідно договору відступлення права вимоги № UВ-ОР/17-018, укладеного 14 березня 2017 року, ПАТ «Універсал банк» - цедент відступив ТОВ ФК «Кредит - Капітал» - цесіонарію право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в реєстрі боргових зобов`язань, а цесіонарій зобов`язався сплатити ціну в розмірі, порядку та строк/термін, передбачені договором. Згідно умов укладеного договору, загальний розмір зобов`язань боржників за кредитними договорами право вимоги за якими передаються становлять 1 399 361 832,46 грн. (п.1.3.). Згідно положення п. 4.1. договору сторони домовились, що на дату укладання сторонами цього договору загальна купівельна ціна складає 380 227,44 грн. (том 1, а.с.99-108).

Згідно платіжного доручення №2 від 14 березня 2017 року ТОВ ФК «Кредит - Капітал» перерахувало ПАТ «Універсал банк» грошові кошти в сумі 380 227,44 грн. (том 1, а.с.109).

Згідно свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 23.10.2007 та додатку до свідоцтва, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: надання гарантій, надання поручительства, факторинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів (том 1, а.с.113-114).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, у ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу (статті 512, 1077 ЦК України).

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

Відповідно до частини першої, другої статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постанові Верховного суду від 22 січня 2020 року у справі № 761/40407/17 (провадження № 61-48995св18).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами, вказувала на те, що за умовами укладений між відповідачами оспорюваний договір відступлення права вимоги №UВ-ОР/17-018 від 14.03.2017 року є договором факторингу.

Відповідачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» вказаний факт не заперечувався ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні у відзиві на апеляційну скаргу.

Суд першої інстанції встановив, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи із зазначенням видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу.

Укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого ж висновку щодо правової природи спірного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц.

Отже, відсутність у ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Окрім того, як зазначено вище, згідно свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 23.10.2007 та додатку до свідоцтва, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: надання гарантій, надання поручительства, факторинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, тобто доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не мало права укладати оспорюваний договір є безпідставними.

Вищенаведене, зокрема, узгоджується і з висновками Верховного Суду, висловленими у справах з аналогічними правовідносинами.

Зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі № 204/7396/15-ц (провадження № 61-16496св18) вказано, що «висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору факторингу в частині передачі прав вимоги до ОСОБА_1 є помилковим, оскільки відсутність у ТОВ «ФК «Вектор плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц (провадження № 61-27946св18) зазначено, що «відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

Колегією суддів відхиляються посилання скаржника на те, що ТОВ «ФК «Кредит Капітал» продовжило нараховувати відсотки, оскільки вказана в інформаційному витязі з реєстру боржників від 14.03.2017 року сума заборгованості - 1 265 849,84 грн., не відповідає сумі заборгованості, яка була стягнута рішенням суду від 30 квітня 2014 року.

Слід відмітити, що абз. 1 п. 1.3 договору про відступлення права вимоги встановлено, що загальний розмір зобов`язань боржників за кредитними договорами, права вимоги за якими передаються (відступаються) цедентом цесіонарію за цим договором, на момент укладення сторонами цього договору, складає 1 399 261 832,46 грн., із них, зокрема, за договорами у швейцарських франках - 2 463 664,63 швейцарських франків, що в еквіваленті згідно встановленого НБУ курсу гривні до швейцарського франка на момент укладення цього договору складає 65 729 071,91 грн.

Як зазначив суд першої інстанції, розмір кредитної заборгованості по договору BL№ 3799 від 17.04.2008, що визначений у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2014, становить 42 955,64 швейцарських франків, за курсом НБУ станом на 22.08.2013 року становить 373 299,89 грн. З інформаційного витягу з реєстру боржників, що є додатком до договору про відступлення права вимоги, вбачається, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість за кредитним договором становить 1 265 849,87 грн., що з урахуванням курсу НБУ станом на 14.03.2017, який становить 26,72, складає 47 374,62 швейцарських франків.

З письмової інформації ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про заборгованість станом на дату надання відповіді представнику позивача вбачається, що заборгованість за відсотками становить 363 406,12 грн., які не є відсотками, що нараховуються ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», а є сумою боргу за відсотками, яка визначена судовим рішенням - 14 935,82 швейцарських франків.

Відтак, значна різниця між заборгованістю, що визначена у гривневому еквіваленті в рішенні суду, та зазначена в оспорюваному договорі відступлення права вимоги, є відмінною саме через коливання валютного курсу.

При цьому, слід відмітити, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17), від 07 червня 2021 року у справі № 648/3596/19 (провадження № 61-12225св20).

Доводи апеляційної скарги про те, що платіжне доручення № 2 від 14.03.2017 року, за яким ТОВ «ФК» Кредит-Капітал» перерахувало ПАТ «Універсал Банк» гроші в сумі 380 227,44 грн. за договором про відступлення права вимоги не досліджувалась належним чином, і з такого доказу не вбачається можливим довести факт здійснення платежу, спростовуються матеріалами справи та не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

Зокрема, суд першої інстанції, надавши оцінку платіжному дорученню№ 2 від 14.03.2017 на суму 380 227,44 грн., дійшов висновку про те, що вказаний платіжний документ є належним та допустимим доказом на підтвердження оплати ТОВ ФК «Кредит-Капітал» за оспорюваним правочином.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вказане платіжне доручення є підтвердженням дійсності проведення розрахунків між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та АТ «Універсал банк» за договором про відступлення права вимоги. Вказаний платіжний документ є чинним, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не спростований. Окрім того, між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та АТ «Універсал банк» відсутні будь-які спори щодо належного виконання договору про відступлення права вимоги, тобто усі умови вказаного договору були виконані.

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначив, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтями 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умовами укладеного 14.03.2017 року між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» договору про відступлення права вимоги права ОСОБА_1 не порушені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Під час укладення договору про відступлення права вимоги сторони, відповідно до положень статей 512, 513, 514 ЦК України дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а отже з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Відповідачами під час укладання оспорюваного договору про відступлення права вимоги дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Позивач не є стороною зазначеного договору, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора, і згода боржника на укладення такого договору законодавством не передбачена. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги порушені її права, позивач не надала, а тому суд дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: