Справа № 509/2904/21
13 вересня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :
судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав, -
14 червня 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на злісне невиконання відповідачем - колишнім чоловіком, шлюб з яким був розірваний заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.04.2021 р., яке набрало законної сили 06.05.2021 р. своїх прямих батьківських обов`язків по вихованню, утриманню і піклуванню щодо їхньої малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та беручи до уваги інтереси дитини, місце проживання якої, після розірвання шлюбу між батьками, згідно вказаного рішення було визначено разом з матір`ю (позивачкою), які на сьогодні проживають разом, однією сім`єю, позивачка піклується про свою доньку та утримає за свій рахунок, на відміну від відповідача, який самоусунувшись, знехтував своїми батьківськими обов`язками, за яким, згідно судового наказу № 509/886/21 від 21.03.2021 р., виданого Овідіопольським райсудом Одеської області та розрахунку старшого державного виконавця Овідіопольського РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) від 20.05.2021 р. (ВП № 64962250) рахується заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка станом на 01.05.2021 р. становить 8366,78 грн., просила суд, позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі ст. 148 ч. 5 СК України змінити прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи, повідомлявся її представник належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, однак від позивачки до суду надійшла письмова заява, в якій вона повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити і слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 43,44).
В судове засідання представниця 3-ої особи Органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, особисто під розписку, надіславши до суду клопотання з проханням про слухання справи без її присутності, прийнявши до уваги їхній висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 32-35,39,40).
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - зворотним поштовим повідомленням за останнім відомим судові адресою місця проживання з відміткою про вручення судової повістки з викликом до суду, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відзиву або письмових пояснень з приводу спору суду не надав (а.с. 42).
Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.
Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобування дитиною певною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.
Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги.
Статтею 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норма моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Для позбавлення батьківських прав - мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що особа ухиляється від їх виконання свідомо. А це означає, що вона вперто та систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свій батьківський обов`язок. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як вже зазначалось вище, застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що особа ухиляється від їх виконання свідомо. А це означає, що вона вперто та систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свій батьківський обов`язок.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.
Відповідно до ч. 5 ст. 148 СК України, у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.
Відповідно до ст. 52 Конституції України - діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст.ст. 7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).
В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Суд встановив, що в період шлюбу сторін, зареєстрованим 13.01.2012 р., розірваним заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.04.2021 р., яке набрало законної сили 06.05.2021 р., у сторін народилася малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому батьком дитини записаний відповідач, місце проживання якої після розірвання шлюбу батьків згідно вказаного рішення суду, було визначено разом з матір`ю (позивачкою) (а.с. 8,9,11-12).
З матеріалів позову вбачається, що в 2016 р., в цілях власного споживання та задоволення, відповідач почав вживати наркотичні засоби, внаслідок чого він втратив будь-який інтерес до позивачки, їхньої спільної дитини та сімейного життя.
В позові стверджується, що весь свій час відповідач приділяв лише задоволенню своїх власних потреб, пов`язаних з вживанням наркотичних засобів, та його не цікавили будь-які питання їхньої сім`ї з позивачкою та малолітньої дитини.
Так, внаслідок постійного вживання наркотичних засобів стан здоров`я відповідача погіршився та в березні 2017 р., завдяки зусиллям позивачки, яка бажала зберегти сім`ю та батька для доньки), відповідач пройшов курс лікування у медичному центрі «Полінар» у м. Одесі, в якому, згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого відповідачу був встановлений діагноз: «Психічний розлад, внаслідок вживання опіоїдів. Синдром активної залежності» (а.с. 10).
У позові йдеться про те, що після проходження курсу лікування відповідач повернувся додому, але через кілька тижнів він знов почав вживати наркотичні засоби і втратив будь-які зв`язки з позивачкою та малолітньою донькою, внаслідок чого у 2018 р. подружжя припинило спільне проживання та з того часу проживають окремо один від одного та не підтримують шлюбних стосунків. Крім цього, з 2018 року відповідач взагалі не спілкується ні зі позивачкою, ні з донькою, не цікавиться їхнім життям, розвитком та потребами малолітньої дитини, внаслідок чого дитина взагалі не знає свого батька, постійно проживаючи разом з матір`ю (позивачкою) та знаходиться на її вихованні та повному матеріальному утриманні, а відповідач, свою чергу, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні своєї малолітньої дитини та не виявляє бажання побачитися або поспілкуватися з дитиною (а.с. 9).
02.03.2021 року Овідіопольським райсудом Одеської області був виданий судовий наказ (справа № 509/886/21) про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , який отримав відповідач, про що в матеріалах судової справи № 509/886/21 мається підтвердження поштової установи (а.с. 13).
Однак, як з`ясував суд, ухвалення судом наказу про стягнення аліментів жодним чином не змінило ставлення відповідача до свого обов`язку щодо утримання своєї дитини, та він як і раніш продовжує ухилятися від надання допомоги та не сплачує аліменти.
11.03.2021 р., позивачка звернулася до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби для примусового стягнення з відповідача аліментів за судовим наказом від 02.03.2021 року, на підставі чого було відкрите виконавче провадження ВП №64962250 (а.с. 14,15).
Станом на 01.06.2021 р., відповідач жодного разу не сплатив аліменти і має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 8366,78 грн., що підтверджуються розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у ВП №64962250, який складений старшим державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС 20.05.2021 р. (а.с. 16-17).
В позові вказується, що на сьогодні сталася ситуація за якої з 2018 р., позивачка самостійно (без будь-якої участі та допомоги відповідача) займається вихованням малолітньої доньки, самостійно її утримує, в той час як відповідач тривалий час, починаючи з 2018 р., без будь-якої поважної причини не приймає ніякої участі у вихованні дитини, не спілкується з донькою ні за місцем проживання, ні за місцем її навчання у ДНЗ № 310 м. Одеси) та не виявляє такого бажання, не приймає ніякої участі в утриманні дитини, а заходи впливу у вигляді судового наказу про стягнення аліментів та відкритого за цим наказом виконавчого провадження з примусового стягнення аліментів не досягли своєї мети (а.с. 18).
Більш того, як стверджується у позові, відповідач своїми діями перешкоджає розвитку та лікуванню дитини з огляду на той факт, що за станом здоров`я донці було показане лікування за межами України, а для виїзду за межі України законом передбачено надання згоди обох батьків, для отримання якого позивачка неодноразово зверталася до відповідача, якій ухиляється від оформлення такого дозволу, внаслідок чого донька позбавлена можливості отримання необхідного лікування.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, тощо.
Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків - є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до ч. 4 ст. 15 СК України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку - може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Суд встановив, що відповідач злісно та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому він, в силу положень ч. 4 ст. 15 та ч. 4 ст. 155 СК України - має нести відповідальність у вигляді позбавлення батьківських прав, яка встановлена ч. 1 ст. 164 СК України, що безумовно буде відповідати інтересам дитини.
У своєму висновку, затвердженому рішенням виконкому Таїровської с/р № 193 від 15.07.2021 р. - Орган опіки та піклування Таїровської с/р, з урахуванням інтересів дитини, дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33-34).
Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд погоджується з вказаним висновком Органу опіки та піклування Таїровської с/р, який було прийнято з урахуванням ст.ст. 7,19,141,142,150-155,157-159,164,166,169 СК України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ЄКПЛ, ст. 52 Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної з захистом прав дитини», а тому вважає позов в частині позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обґрунтованим і таки, що підлягає задоволенню.
Окрім того, одночасно з позбавленням відповідача батьківських прав, позивачка просить суд, змінити прізвище доньки з « ОСОБА_5 » на своє прізвище - « ОСОБА_6 », враховуючи те, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх прямих батьківських обов`язків та від спілкування зі своєю дитиною, а тому позивачка не має будь-якої можливості отримати від відповідача згоду на зміну прізвища дитини, а тому в даному випадку це питання у відповідності до ч. 5 ст. 148 СК України вирішується судом.
На думку суду, з урахуванням вказаних вище підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, враховуючи негативне ставлення останнього до своєї дитини та умисне ухилення відповідача від виконання прямих батьківських обов`язків, враховуючи, що позивачка самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 , зміна прізвища доньки на прізвище матері, за переконанням суду - буде в повній мірі відповідати інтересам дитини, тому суд вважає вказані позові вимоги такими, що також підлягають задоволенню.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивачки належить стягнути суму судового збору у розмірі 908 грн. (а.с. 1).
Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,200,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,280-283 ЦПК України, ст.ст. 7,19,141,142,148,150-155,157-159,164,166,169 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 52 Конституції України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -
1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити ;
2.Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН : НОМЕР_2 ) батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » ;
3.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_3 ) суму судового збору за позовні вимоги про позбавлення батьківства у розмірі 908 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повний текст рішення складений та підписаний 13.09.2021 р.
Суддя Гандзій Д.М.