ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2302/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про стягнення плати за користування житлом
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 грудня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Аркатової К.В., по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання,

встановив:

23 грудня 2016 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених вимог просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь вартість спожитої теплової енергії у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 57140,50 грн. за період з 01.10.2014 року по 30.04.2017 року, суму інфляційних витрат 1349,21 грн., суму трьох відсотків річних 142,85 грн, всього 58632,56 грн. та судовий збір у розмірі 1378 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачу на підставі договору купівлі продажу нежитлових приміщень від 26.04.2013 року належать приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 з централізованою системою теплопостачання, яке здійснює позивач у справі.

Зазначив, що відповідач безпідставно отримує теплову енергію за рахунок позивача. 19.11.2014 року представниками КП «Харківські теплові мережі» складено акт обстеження про бездоговірне користування тепловою енергією. Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання протягом року. За період користування тепловою енергією з 01.10.2014 року по 30.04.2017 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 57140,50 грн. За кожен розрахунковий період відповідачу направлялися платіжні доручення про сплату за спожиту теплову енергію, що до часу звернення до суду з позовом не сплачені.

Вказав, що постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення, що складені представниками позивача та житлово експлуатаційної організації. У зв`язку з тим, що приміщення відповідача не обладнані пристроями обліку теплової енергії розрахунок спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також а господарсько побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження. Згідно ст.625 ЦК України відповідачу здійснено індексацію боргу та нараховані 3 % річних на суму спожитої теплової енергії.

На підставі вищевикладеного, КП «ХТМ» просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57140,50 грн. за період з 01.10.2014 року по 30.04.2017 року, суму інфляційних витрат 1349,21 грн., суму трьох відсотків річних 142,85 грн, всього 58632,56 грн. та судовий збір у розмірі 1378 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 57140,50 грн. за період з 01.10.2014 року по 30.04.2017 року, суму інфляційних витрат 1349,21 грн., суму трьох процентів річних 142,85 грн, всього 58632,56 грн. та судовий збір у розмірі 1378 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути на його користь судовий збір у сумі 2067.00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що він не являється споживачем послуг з надання теплової енергії та гарячого водопостачання, оскільки фактично ці послуги не споживає і договору на споживання цих послуг із позивачем не укладав.

Вказав, що судом першої інстанції не було враховано належність нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. На даний момент відповідач є власником приміщень на загальну площу 73,6 кв.м., при цьому загальна площа приміщень складає 136,5 кв.м. Оплата споживачем за спожиту теплову енергію має здійснюватися лише за фактичне її отримання, тоді як його нежитлові приміщення не опалюються.

Звертає увагу, що між сторонами відсутній договір про надання теплової енергії, що унеможливлює стягнення заборгованості, оскільки комунальні послуги набуті без достатньої правової підстави.

Також зазначає, що в матеріалах справи є акт відключення спірних нежитлових приміщень від мереж теплопостачання, що підтверджує факт відсутності поставки тепла позивачем.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Саламаха В.Р. про відкладення судового засідання з посиланням на те, що він у зазначений час має бути в судовому засіданні у Ленінському суді міста Харкова, де він представляє інтереси обвинуваченого в межах кримінального провадження по справі № 642/4936/21. Колегія суддів не вбачає в цьому поважних причин відсутності адвоката, оскільки питання такі питання він має узгоджувати зі своїм клієнтом, а не з судом апеляційної інстанції, який завчасно 30.06.2021, тобто більше ніж за два з половиною місяці повідомив ОСОБА_1 та адвоката Саламаха В.Р. шляхом СМС-повідомлення про судове засідання по цій справі, яке відбудеться 15 вересня 2021 року (а.с. 42) Відповідну судову повістку адвокат Саламаха В.Р. отримав також завчасно - 12.07.2021, що вважається належним повідомленням позивача, якого він представляє у справі (а.с. 46). ОСОБА_1 , не отримав судову повістку, яка була йому додатково до СМС-повідомлення надіслана судом апеляційної інстанції поштою з причини відсутності адресата за вказаною ним адресою, що за відсутності від нього відповідної заяви до суду про зміну адреси за змістом норми ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Колегія суддів також зважає на недобросовісну процесуальну поведінку адвоката Саламаха В.Р. , який до цього з аналогічної причини не з`явився у судове засідання по цій справі, яке було призначене судом апеляційної інстанції на 11.00 30.06.2021 (а.с. 31 т. 2), а до цього - 21.04.2021, до якого він виявився не готовий, оскільки вчасно не ознайомився з матеріалами справи (а.с. 4-8 т.2).

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із доведеності наявної заборгованості відповідача за спожиту теплову енергію, яка використовується відповідачем, оскільки постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення, складеними представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так, за змістом статті 3 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги»- визначені предмет його регулювання і суб`єкти у сфері житлово-комунальних послуг. Так, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно пункта 1 частини 1 статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №1875-ІV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №1875-ІV передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За визначенням, наданим у пункті першому статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15 зроблено висновок, що «відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому. Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла. Оскільки відповідачі відключилися від централізованого опалення з порушенням порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання».

У постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зроблено висновок, що «оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що КП «Харківські теплові мережі» надає послуги із забезпечення внутрішньо будинкових мереж опалення, приєднаних до систем централізованого опалення.

ОСОБА_1 є власником частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 26.04.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервенко Н.І., реєстровий № 1136.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 26.04.2013 року, укладеного між Командитним товариством «Гордієнко і К» фірма «Марго» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , останні прийняли у спільну часткову власність нежитлові приміщення таким чином: ОСОБА_1 53/100 частин, ОСОБА_2 , - 47/100 нежитлового приміщення цокольного поверху № 88-3; 89-1-:-89-13 в житловому будинку літ. «А-6» за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому покупці встановили між собою наступний порядок володіння та користування нежитловими приміщеннями: ОСОБА_1 у володіння та користування поступають приміщення за № 89-1-:89-4, 89-10-:-89-13, а ОСОБА_2 - № 88-3;89-5-:-89-9.

01.06.2013 року між КП «Харківські теплові мережі» (кредитор), ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_1 (боржник) укладено договір поруки до договору купівлі продажу теплової енергії № 12432 від 01.06.2013 року, згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором за виконання зобов`язань боржника по сплаті за спожиту теплову енергію по договору купівлі продажу теплової енергії в гарячій воді № 12432 від 01.06.2013 року, укладеного між кредитором та боржником.

Акти, складені КП «Харківські теплові мережі» від 14.04.2015 року, 20.10.2014 року, 07.10.2015 року, 01.04.2016 року, 03.04.2017 року, 13.10.2016 року свідчать про періодичність включення та відключення опалювального періоду споживача, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору про поділ майна від 28.05.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останні розподілили майно, що є об`єктом спільної часткової власності, яке складається з нежитлових приміщень цокольного поверху в житловому будинку літ. «А-6» за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 належать нежитлові приміщення № 89-1-:-89-4, 89-10-:-89-13, ОСОБА_2 - № 88-3,89-5,89-6,89-7,89-8,89-9 (а.с.30).

Згідно довідки ТОВ «Харківське міське інвентарбюро» від 13.02.2017 року у нежитлових приміщеннях, що належать ОСОБА_1 відсутні газо та теплопостачання (а.с.85).

Відповідно до листа КП «Харківські теплові мережі» від 09.02.2018 року, що є відповіддю на адвокатський запит, 01.06.2013 року ОСОБА_1 звернувся до комунального підприємства з пропозицією щодо укладення договору купівлі продажу теплової енергії у нежитловому приміщенні опалювальною площею 136,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 . 20.08.2013 року на адресу ОСОБА_1 комунальним підприємством направлено два примірника оформленого та підписаного договору купівлі продажу теплової енергії, однак станом на час надання відповіді на адвокатський запит ОСОБА_1 не повернув підписаний примірник вказаного договору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що КП «ХТМ» фактично не надає йому послуг з централізованого теплопостачання, оскільки у спірному житловому приміщенні опалювальні прилади відсутні, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), передбачено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з пунктами 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Тобто єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.

Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення житлового будинку позивача відповідачем від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла.

Разом з тим, твердження ОСОБА_1 , що у його приміщеннях відсутні батареї, однак це не є доказом відключення його від мережі централізованого теплопостачання та доказом ненадання йому послуг з постачання тепла.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, рішення про початок та закінчення опалювального сезону приймається виконавчими органами відповідних сільських, селищних та міських рад або місцевими державними адміністраціями, виходячи з кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації, нормами санітарного законодавства та іншими нормативними документами. Розпорядженням Харківського міського голови «Про початок опалювального сезону 2015-2016 роки у місті Харкові» передбачено надання послуг з теплопостачання у житлових будинках, школах, лікарнях, дитячих та інших закладах соціально-культурного призначення м Харкова та зобов`язує КП «ХТМ» забезпечити подачу теплоносія за графіком, погодженим Департаментом житлово-комунального господарства та енергетики.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах нежитлових приміщень, які належать відповідачу свідчить про виконання послуг КП «ХТМ».

Таким чином, КП «ХТМ» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення житлового приміщення від мережі теплопостачання. Отже, самовільне відключення від вказаної мережі не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15 та № 6-1706цс15.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на відсутність між сторонами договірних відносин звільняє його від оплати послуг з теплопостачання, є помилковими.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі № 576/2554/14-ц (провадження 61-18069св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано відсутність укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг є безпідставними, оскільки встановлено, що відповідачу надавалися такі послуги, а сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку оплачувати надані послуги.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 19 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аргументів щодо неправильного обчислення стягнутих з відповідача на користь позивача сум апеляційна скарга не містить.

Дотримання вищевказаного порядку при відключенні від мереж централізованого опалення відповідачем не доведено. В той же час, як надані позивачем акти, що складені представниками позивача та балансоутримувача будинку правильно визнані судом першої інстанції належним доказом на підтвердження отримання відповідачем вказаної кількості теплової енергії на опалення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відсутність договору між сторонами не спричиняє зобов`язальних правовідносин спростовуються вимогами чинного законодавства, оскільки відсутність договору не являється підставою для звільнення від сплати за використану теплову енергію. Законодавець не ставить у залежність від укладання договору обов`язок сплати наданих послуг, які не були надані і якими скористався відповідач.

Таким чином, відсутність договору не значить, що відповідач має право користуватись послугами, які фактично надаються, та їх не сплачувати.

Згідно з наданим КП «ХТМ» розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за отримані послуги за період з 01.10.2014 року по 30.04.2017 року складає 57140,50 грн.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15.

З урахуванням положень частини 2 статті 625 ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості із урахуванням 3% річних від простроченої суми в розмірі 142,85 грн. та індексу інфляції в розмірі 1349,21 грн. також є правомірними.

Твердження ОСОБА_1 про те, що йому належать не всі приміщення, а тільки частина, він є тільки співвласником, тому не повинен сплачувати усю нараховану заборгованість, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

ОСОБА_1 , як власник, який сплатив заборгованість, відповідач має право звернутись з регресним позовом до іншого співвласника, враховуючи відсутність у справі доказів про поділ в натурі спірного приміщення.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення ним обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.