справа № 2-111/2011
провадження №4-с/489/48/21
УХВАЛА

15 вересня 2021 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленко І.В., який є головуючим у справі, розглянувши заяву ОСОБА_1 про зупинення стягнення на нерухоме майно у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича (далі приватний виконавець)

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить суд визнати дії приватного виконавця щодо звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 , власникомя кого є ОСОБА_1 , неправомірними; визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця щодо ненаданні стороні виконавчого провадження ідентифікатору для доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження № 63427355.

Одночасно з посиланням на пункту 2 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» заявник просить до завершення розгляду скарги зупинити стягнення на житловий будинок.

В обґрунтування забезпечення скарги вказала, що в разі реалізації житлового будинку без належних на то правових підстав, заявник буде позбавлена права власності і в подальшому виселена з належного їй на праві власності будинку, враховуючи що іншого житло вона немає, а реалізації вказаного житлового будинку продовжується через електронні торги у мережі «СЕТАМ».

Вивчивши матеріали скарги з доданими до неї документами та заяву про забезпечення скарги, суд не вбачає підстав для за задоволення заяви про забезпечення скарги.

Як вбачається зі скарги, ОСОБА_1 оскаржує дії та бездіяльність приватного виконавця із звернення стягнення на іпотечне майно та ненадання боржнику ідентифікатору для доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження.

Правовою підставою забезпечення скарги заявник зазначив пункт 2 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» про обов`язкове зупинення виконавчого провадження у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Згідно зі статтею 14 Конституції України та статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У пункті 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

У ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження вживати заходи забезпечення скарги на дії/бездіяльність державного виконавця шляхом зупинення стягнення на майно.

Посилання у скарзі на те, що другий абзац пункту 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», яким роз`яснено, що до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (пункт 4 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження) стосується випадків, оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Наведене узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2021 у справі № 752/26606/18 (провадження № 61-21640 сво 19).

Таким чином, враховуючи наведене вище відсутні правові підстави для вжиття заходів забезпечення скарги, оскільки відповідно до положень вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Керуючись статтями 258-260, розділом VІІ ЦПК України,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про зупинення стягнення на житловий будинок залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 15.09.2021.

Суддя І.В. Коваленко