РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Божко В.В.,

за участю: секретаря судових засідань- Пастушенко К.Р.,

представника позивача - ОСОБА_6,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Оганової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (61002, м. Харків, вул. Чернишевського, 55), про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

23.09.2020 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 , в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 1029410, 00 гривень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що між сторонами був укладений шлюб, який наразі розірваний. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 16.08.2019 між сторонами було укладено договір про порядок утримання та виховання дитини, відповідно до якого п.1.3 встановлено, що за домовленістю між Сторонами на виконання обов`язку нести додаткові витрати на Дитину Батько зобов`язується щомісячно передавати грошові кошти у розмірі еквівалентному 1 000 (одній тисячі) доларів Сполучених Штатів Америки за офіційним курсом Національного банку України станом на дату передачі грошових коштів, у разі наявності фактично понесених та підтверджених додаткових витрат на Дитину. Оскільки на думку позивача, відповідач використовувала отримані кошти на власні потреби, а не для повноцінного розвитку дитини, то просить суд стягнути з ОСОБА_3 кошти у розмірі 1 029 410 грн. на свою користь, що стало підставою для звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Відповідно до ч.1,2ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідачем до Київського районного суду м. Харкова наданий відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві відповідач заперечував щодо позовних вимог в повному обсязі, за посиланням його необґрунтованості та безпідставності, оскільки позивач добровільно сплачував додаткові витрати у зв`язку з вже фактично понесеними та підтвердженими додатковими витратами на дитину, як і передбаченого п 1.3. договору від 16.08.2019. При цьому зазначив, що чинним законодавством, взагалі не передбачено повернення додаткових витрат на дитину, а обраний позивачем спосіб захисту прав не може бути застосований, оскільки не забезпечить дотримання балансу прав батька та дитини і призведе до суттєвого погіршення інтересів дитини.

Позивачем до Київського районного суду м. Харкова надана відповідь на відзив, за посиланням незгоди позиції яка викладена у відзиві та сумнівів щодо наданих доказів відповідача щодо додаткових витрат на дитину.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

10.06.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2017 по справі №640/20353/16-ц шлюб між сторонами розірваний. Рішення набуло чинності.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з відповідачкою, вказаний факт позивачем не заперечувався.

Після розірвання шлюбу сторонами 23.07.2019 було укладено попередній договір відповідно до якого, зокрема в п. 1 визначено, що Батько та Матір, приймають на себе зобов`язання укласти договір про припинення права на аліменти для Дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, надалі за текстом цього договору іменується як Основний договір, суворо на умовах, встановлених цим договором, а саме:

1.1. Предметом Основного договору є передача у приватну власність Дитини трикімнатної квартири номер АДРЕСА_2 , житл. пл. 56,6 кв.м., загальною площею 102,4 кв.м., яка на момент укладення цього договору належить Батькові на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2019, вартість якої складає 3 319 770 грн., що є еквівалентом 123 000 дол. США.

Підписанням цього договору Матір погоджується, що Квартира була набута Батьком у приватну власність саме з метою та виключно з метою укладення Основного договору. (п. 1.4.).

Набувачем права власності на квартиру за Основним договором є сама Дитина. (п.1.6.).

З метою забезпечення належного духовного, соціального, культурного та спортивного виховання Дитини та, відповідно, здійснення компенсації додаткових витрат Батька одноразово після укладення Основного договору зобов`язується передати Матері у майбутньому грошові кошти у розмірі, еквівалентному 30 000 дол. США. (п. 1.8.2.).

За домовленістю між сторонами на виконання обов`язку нести додаткові витрати на Дитину Батько зобов`язується щомісячно передавати грошові кошти у розмірі, еквівалентному 1 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на дату передачі грошових коштів, у разі наявності фактично понесених та підтверджених додаткових витрат на Дитину. (п. 1.8.3.).

16.08.2019 між сторонами по справі було укладено основний договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на квартиру відповідно до якого, Батько передає у власність Дитини , а Дитина приймає у власність від Батька трикімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 , житл. пл. 56,6 кв.м., загальною площею 102,4 кв.м. (п.1).

Зважаючи на укладення цього договору право на аліменти для Дитини припиняється у зв`язку з передачею права власності на Квартиру. (п. 4).

Крім того, 16.08.2019 між сторонами було укладено договір про порядок утримання та виховання дитини, відповідно до якого, зокрема п.1.2. визначено, що Матір підтверджує, що на виконання пункту 1.8.2 пункту 1.8. Попереднього договору від 23.07.2019, укладеного між Сторонами та посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. за реєстраційним № 1705, до підписання цього договору, нею отримано від Батька компенсацію майбутніх додаткових витрат на Дитину, пов`язаних із забезпеченням її належного духовного, соціального, культурного, спортивного та інших видів виховання, у розмірі 774 000 (сімсот сімдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 30 000 (тридцяти тисячам) доларів Сполучених Штатів Америки.

П.1.3 вказаного договору, встановлено, що відповідно до якого зазначено, що за домовленістю між Сторонами на виконання обов`язку нести додаткові витрати на Дитину Батько зобов`язується щомісячно передавати грошові кошти у розмірі еквівалентному 1 000 (одній тисячі) доларів Сполучених Штатів Америки за офіційним курсом Національного банку України станом на дату передачі грошових коштів, у разі наявності фактично понесених та підтверджених додаткових витрат на Дитину.

А в свою чергу, Матір зобов`язується забезпечити безперешкодне та постійне спілкування Батька та родичів по його лінії споріднення з Дитиною. Спілкування Дитини з Батьком та родичами по його лінії споріднення здійснюється без будь-яких обмежень. (п. 1.4. договору).

При цьому, умови цього договору діють до досягнення Дитиною повноліття. Сторони досягли домовленості про те, що правові відносини, пов`язані із забезпеченням компенсації додаткових витрат на Дитину після досягнення нею повноліття, будуть врегульовані окремим договором у випадку продовження навчання Дитини у вищому навчальному закладі. Виплата грошових коштів у розмірі та порядку, що передбачені цим договором, може припинитися у разі їх нецільового використання Матір`ю . Підставою для стягнення грошових коштів, переданих у відповідності до підпункту 1.2. та підпункту 1.3. пункту 1 договору, є встановлення факту їх нецільового використання. (п. 1.9. договору).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При цьому, згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вищевказаного договору від 16.08.2019 про порядок утримання та виховання дитини, визначено, зокрема, що батько має право щотижня у вівторок забирати Дитину не пізніше 18 год. 30 хв. у Матері за місцем навчання, дозвілля або в іншому місці перебування Дитини . При цьому Дитина перебуває з Батьком до середи до початку занять у навчальному закладі, або до 10 годин 00 хвилин, якщо заняття у навчальному закладі не проводяться (канікули тощо). На Батька покладається обов`язок забезпечити прибуття Дитини у навчальний заклад кожної середи, або інше місце узгоджене Батьками. (п. 1.5. договору).

Батько має право щотижня в п`ятницю забирати Дитину не пізніше 18 год. 30 хв. у Матері, за місцем навчання, дозвілля або в іншому місці перебування Дитини . При цьому Дитина перебуває з Батьком до суботи до 15 год. 00 хв. Після зазначеного часу Батько забезпечує прибуття Дитини до Матері. (п.1.6. договору).

За погодженням між Сторонами два тижні на місяць Батько має право проводити час з Дитиною з п`ятниці з 18 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. неділі (п.1.7. договору).

Отже судом встановлено, що із зазначених вище пунктів договору вбачається, що батько проводить достатньо часу з дитиною, відповідач не перешкоджає у спілкуванні позивача із донькою, що свідчить про безперешкодний обов`язок батька також виховувати, навчати та розвивати дитину.

А тому твердження позивача про погіршення оцінок у порівняні табелів навчальних досягнень учнів за 5 та 6 класи з вини відповідача, яка нібито не спрямовує отримані грошові кошти на інтелектуальний розвиток дитини, суд вважає безпідставним, оскільки мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Крім того, погіршення оцінок аж ніяк не свідчить про нецільове використання додаткових витрат на дитину.

ВІдповідно до ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

У відповідності до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Оскільки договір, в тому числі договір про порядок утримання та виховання дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Отже сторонами при укладенні договору від 16.08.2019 про порядок утримання та виховання дитини дотримано всіх істотних умов договору та правомірно очікувалось його виконання.

Відповідно до п. 1.3. вказаного договору зазначено, що за домовленістю між Сторонами на виконання обов`язку нести додаткові витрати на Дитину Батько зобов`язується щомісячно передавати грошові кошти у розмірі еквівалентному 1 000 (одній тисячі) доларів Сполучених Штатів Америки за офіційним курсом Національного банку України станом на дату передачі грошових коштів, у разі наявності фактично понесених та підтверджених додаткових витрат на Дитину.

Тобто позивач добровільно сплачував додаткові витрати у зв`язку з вже фактично понесеними та підтвердженими додатковими витратами на дитину, як і передбачено п 1.3. договору.

Тому посилання позивача на те, що дані кошти спрямовувались не за цільовим призначенням та відповідно є необхідність для їх повернення суд визнає необґрунтованими.

Також судом встановлено, що дитина, проживає з матір`ю, 16.08.2019 між сторонами по справі було укладено основний договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на квартиру відповідно до якого, Батько передає у власність Дитини , тобто дитина перебуває на повному утриманні відповідача, забезпечена харчуванням, одягом, взуттям, належними побутовими умовами, тобто дитині створені належні умови для проживання та навчання.

Одночасно матеріалами справи підтверджується, що з 24.07.2020 по 04.08.2020 дитина у супроводі матері виїжджала за кордон у Туреччину для оздоровлення, також матір орендує будинки для відпочинку з дитиною на березі Печенізького водосховища, дитина відвідує секції, психолога, масажиста, репетиторів, що свідчить про належне виконання умов договору відповідачем.

При цьому, відсутність у відповідачки фінансових документів на підтвердження щомісячних витрат не може бути єдиним і достатнім доказом, який доводить факт використання одержувачем аліментів отримуваних коштів на особисті цілі, на користь інших осіб або на будь-які інші потреби, які не пов`язані з утриманням і вихованням дитини.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року, справа № 553/2334/16-ц.

Крім того суд зазначає, що навіть у разі нецільового витрачання аліментів постановлення судом рішення про стягнення коштів порушувало б права дитини, оскільки позбавляло б її належного утримання.

Таким чином, обраний ним спосіб захисту прав у вигляді стягненні коштів контексті спірних правовідносин не є ефективним, та не забезпечить дотримання балансу прав батька та дитини.

Крім того, чинним законодавством, зокрема сімейним кодексом України взагалі не передбачено повернення додаткових витрати на дитину.

Так згідно із ч. 1,2 ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Пунктами 4 та 17 Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713 передбачено, що підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей.

У разі виявлення за результатами проведеного інспекційного відвідування ознак, що можуть свідчити про нецільове витрачання аліментів, платник аліментів відповідно до статті 186 Сімейного кодексу України має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Однак всупереч наведених положень позивачем не надається висновок з органу опіки та піклування щодо нецільового витрачання коштів.

Відповідно ч.1ст.76ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2статті 77 ЦПК України.

Згідно ст. ч. 1 ст.81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Таким чином суд, приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Частиною 1ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 79-81, 141, 258-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про стягнення грошових коштів - відмовити.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, 61002, м. Харків, вул. Чернишевського, 55.

Повний текст складено 25.08.2021.

СУДДЯ В.В. Божко