П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 червня 2020 року (головуючий суддя Бедьо В.І.) у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Еталон» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон», посилаючись на те, що 28.03.2014 між ОСОБА_3 та ТОВ «Еталон» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2012, укладеного між ТОВ «Еталон» та ФОП ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28.03.2014 основний договір суборенди нежитлових приміщень від 01.01.2012 вважався розірваним із 14.02.2013 і дану обставину встановлено постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.10.2013 у справі № 907/473/13.

Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги є безпредметним. Під час укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 28.03.2014 його сторонами не було дотримано вимог чинного законодавства, зокрема у зв`язку з розірванням договору суборенди нежитлових приміщень від 01.01.2012, зобов`язання сторін припинено, що унеможливлює відступлення права вимоги.

Також як на підставу позовних вимог позивач зазначав, що 02.03.2015, тобто після укладення договору про відступлення права вимоги від 28.03.2014, саме ТОВ «Еталон» (а не новий кредитор ОСОБА_4 ) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з клопотанням про поновлення ТОВ «Еталон» строку для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2015 у справі №907/473/13-г. На переконання позивача такими діями ТОВ «Еталон» визнало, що жодного переходу права вимоги до ОСОБА_3 за договором про відступлення права вимоги від 28.03.2014 - не відбулося.

Вказував, що заміна сторони у виконавчому провадженні у справі №907/473/13-г - не здійснювалась, а в акті вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду, складеному державним виконавцем 12.06.2015 - не відображена участь ОСОБА_3 .

Зазначає, що договір про відступлення права вимоги від 28.03.2014 укладено з метою створення штучного боргу у ФОП ОСОБА_1 , що на переконання позивача слідує зі змісту рішень у справі № 308/5250/14-ц за позовом ОСОБА_3 про стягнення на його користь з ФОП ОСОБА_1 заборгованості за договором суборенди від 01.01.2012 за період з 01.06.2013 по 01.11.2014 в розмірі 696685,36 грн, а також стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 4000 грн. за договором поруки від 28.03.2014.

Також вказував, що з 03.06.2013 позивач був позбавлений можливості користуватись своїм обладнанням та приміщенням в якому воно перебувало, оскільки ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.06.2013 в порядку забезпечення позову було накладено арешт на вказане майно та передано на зберігання стягувачу ТОВ «Еталон».

Посилаючись на дані обставини, позивач просив визнати недійсним договір про відступлення права від 28.03.2014, укладений між ТОВ «Еталон» та ОСОБА_3 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.06.2020 у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 - відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.07.2020 вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позовну давність ФОП ОСОБА_1 пропущено з поважних причин, оскільки про обставину для оспорювання договору йому стало відомо 29.07.2019, коли його представник ознайомився із матеріалами справи № 904/473/13 в якій довідався, що 02.03.2015 ТОВ «Еталон» (а не новий кредитор ОСОБА_4 ) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з клопотанням про поновлення ТОВ «Еталон» строку для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2015 у справі №907/473/13-г в частині зобов`язання ФОП ОСОБА_1 звільнити на користь ТОВ «Еталон» нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 994кв.м. передавши його за відповідним актом приймання-передачі у тому ж стані, в якому воно було передано в суборенду з урахуванням нормального фізичного зносу. Також зазначає, що суд має перевіряти обґрунтованість позовних вимог, а після встановлення порушеного права позивача відмовляти в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Апелянт вважає неправомірним розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження справу, вважає, що така підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, справа належить до складної категорії справ та не є малозначною. Решта доводів скарги аналогічні доводам позовної заяви.

ОСОБА_3 та ТОВ «Еталон подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять рішення місцевого суду залишити без змін. Узагальнені доводи цих відзиві зводяться до того, що суд правомірно послався на обізнаність скаржника про існування договору про відступлення права вимоги ще в 2015 році, оскільки позивач двічі оскаржував даний договір у 2015 році, а у даній справі із позовом ФОП ОСОБА_1 звернувся лише в серпні 2019 року; вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного договору є безпідставними.

Апелянт, його представник та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання в черговий раз не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 237-239). Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01.01.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еталон» (орендар) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (суборендар) було укладено договір суборенди нежитлового приміщення №02-12/11.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.06.2013 у справі №907/473/13 позовні вимоги ТОВ «Еталон» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено повністю.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_1 звільнити на користь ТОВ «Еталон» нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 994кв.м. передавши його за відповідним актом приймання-передачі у тому ж стані, в якому воно було передано в суборенду з урахуванням нормального фізичного зносу.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Еталон» суму 110296,63 грн, в тому числі 35167,54 грн. боргу по орендній платі, 4099,09 грн заборгованості по оплаті за комунальні послуги, 69489,70 грн неустойки, 1540,30 грн пені, а також суму 4000 грн витрат на правову допомогу та суму 5534,40 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «Еталон» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 - відмовлено. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/31882681).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.10.2013 вищевказане рішення було змінено. Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково (https://reyestr.court.gov.ua/Review/34356233).

Пункт 1 резолютивної частини рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.06.2013 у справі №907/473/13 змінено, викладено його в наступній редакції:

«Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Еталон" задоволити частково».

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.06.2013 у справі №907/473/13 в частині стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Еталон» 35167,54 грн. боргу по орендній платі, 4099, 09 грн. заборгованості по оплаті за комунальні послуги, 1540,30 грн. пені , а також 4000 грн. витрат на правову допомогу та 5534,40 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору - скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким:

«Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Еталон» 32 935,66 грн. заборгованості по орендній платі, 3602,22 грн. заборгованості по оплаті за комунальні послуги, 1549,39 пені, 2017,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 4465,15 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в місцевому господарському суді.

В задоволенні позовних вимог ТОВ «Еталон» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 2231,88 грн. боргу по орендній платі, 496,87 грн. заборгованості по оплаті за комунальні послуги та 23039,43 грн. пені - відмовити.»

В решті рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.06.2013р. у справі №907/473/13 залишено без змін.

Цими рішеннями встановлено, що з грудня 2012 року ФОП ОСОБА_1 припинив сплачувати орендну плату та комунальні послуги відповідно до вимог договору суборенди нежитлових приміщень №02-12/11 від 01.01.2012.

Пунктом 4.4 договору передбачено умови його дострокового розірвання за вимогою орендаря у зв`язку із порушенням з боку суборендаря термінів та розмірів оплати передбачених п. 3.1 п.3.4 договору понад 1 місяць. Цим же пунктом передбачено, що договір вважається розірваним зі спливом 10-ти денного терміну після відправлення орендарем суборендарю відповідного листа про розірвання договору.

Згідно опису вкладення до листа та квитанції відділення поштового зв`язку, лист позивача про розірвання договору від 02.02.2013 направлений на адресу ФОП ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відтак, з врахуванням вимог п. 4.4 договору, колегією суддів Львівського апеляційного господарського суду встановлено, що договір суборенди нежитлових приміщень №02-12/11 від 01.01.2012 є розірваним з 14.02.2013.

Дані обставини встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

28.03.2014 між ОСОБА_3 та ТОВ «Еталон» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2012, укладеного між ТОВ «Еталон» та ФОП ОСОБА_1 .

Згідно умов цього договору новий кредитор ОСОБА_3 набув право вимоги до ФОП ОСОБА_1 за вищенаведеним договором суборенди за період з 01.06.2013 і до повного виконання ФОП ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим договором.

Посилання ФОП ОСОБА_1 на те, що всі зобов`язання за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2012 припинилися з 14.02.2013, у зв`язку з чим жодна заборгованість, починаючи з 01.06.2013 виникнути не могла - є необґрунтованими.

Відповідно до п. 2.3.7 договору суборенди нежитлового приміщення суборендар ФОП ОСОБА_1 зобов`язаний передати приміщення протягом десяти днів по закінченню строку суборенди або розірвання договору.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі; якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відповідно до ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом) який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Пунктом п.4.6. договору суборенди передбачалось, що приміщення вважається повернутим орендарю з моменту підписання акту здачі-приймання обома сторонами.

Як вже зазначалось вище, судовими рішеннями у господарській справі №907/473/13 встановлено, що договір суборенди нежитлових приміщень №02-12/11 від 01.01.2012р. є розірваним з 14.02.2013, проте, акту приймання-передачі спірних нежитлових приміщень - предмета договору суборенди нежитлових приміщень №02-12/11 від 01.01.2012 - сторонами не надано ні під час розгляду справи місцевим господарським судом, ні під час перегляду рішення в апеляційному порядку.

ФОП ОСОБА_1 , як наймач нежилого приміщення, не виконав свого обов`язку щодо повернення предмету договору найму наймодавцю на час укладення спірного договору відступлення від 28.03.2014, не було оформлено відповідного документу (акту), а тому на момент укладення спірного договору відступлення права і обов`язки орендаря за договором найму - не припинені. Твердження ФОП ОСОБА_1 щодо наміру в добровільному порядку виконати рішення є голослівними і нічим не підтверджені.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.03.2015 у справі № 907/473/13 визнано поважними причини пропуску строку для пред`явлення наказу Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2015 у справі №907/473/13 до виконання. Відновлено ТОВ «Еталон» пропущений строк для пред`явлення наказу Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2015 у справі №907/473/13 до виконання до 28.02.2016.

Згідно акту державного виконавця про вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду, та передачі їх стягувачу вбачається, що 12 червня 2015 року на підставі наказу №907/473/13, виданого Господарським судом Закарпатської області, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 994 кв. м. - було передане ТзОВ «Еталон» (а.с. 11).

В обґрунтування вимог заявник посилався на те, що сторонами спірного договору про відступлення права вимоги від 28.03.2014 під час його укладення не було дотримано вимог чинного законодавства, зокрема, у зв`язку з розірванням договору суборенди нежитлових приміщень від 01.01.2012, зобов`язання сторін припинено, що унеможливлює відступлення права вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину віднесено, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки орендовані приміщення були передані стягувачу лише 12 червня 2015 року, відтак до цього часу у орендаря існували обов`язки за договором найму.

Відповідні обставини були встановлені також судовими рішеннями у справах № 308/5250/14-ц та 308/10824/15-ц за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_5 (поручитель за зобов`язаннями ОСОБА_1 згідно договору поруки від 28.03.2014), фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ТзОВ «Еталон», про стягнення заборгованості (а.с.174-190).

Судовими рішеннями у вказаних справах встановлено, що ФОП ОСОБА_1 , як наймач нежилого приміщення, не виконав свого обов`язку щодо повернення такого наймодавцю, та не довів жодними належними та допустимими доказами відсутність своєї вини у порушенні вказаного зобов`язання, а ОСОБА_3 , на підставі договору відступлення права вимоги від 28.03.2014, набув право на стягнення зі ОСОБА_1 неустойки.

Так, за результатами розгляду справи № 308/5250/14-ц стягнуто, зокрема, з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за договором суборенди від 01.01.2012 року за період з 1 червня 2013 року по 1 листопада 2014 року в розмірі 692 685 грн. 36 коп. У справі 308/10824/15-ц стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором суборенди від 01.01.2012 за період з 01 листопада 2014 року по 12 червня 2015 року в розмірі 854 303,79 грн.

При цьому колегія суддів зазначає, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2014 року у справі № 308/5250/14-ц, оскаржувалось у апеляційному порядку, і апеляційним судом надавалась оцінка доводам ОСОБА_1 , що, зокрема, всі його зобов`язання за договором суборенди припинились з 14 лютого 2013 року; укладення Договору відступлення права вимоги від 28.03.2014 після розірвання Основного договору з 14 лютого 2013 року - є незаконним і таким, що встановлює для відповідача обов`язок виконувати неіснуючі зобов`язання; ФОП ОСОБА_1 мав намір, проте не мав можливості в добровільному порядку виконати рішення господарського суду про повернення ТОВ «Еталон» приміщення. Тобто, апеляційним судом у рішення від 01.07.2016 було надано оцінки тим доводам, якими обґрунтовується позов у даній справі.

Таким чином, за відсутності доказів припинення на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги зобов`язання, що виникло на підставі договору суборенди нежитлових приміщень від 01.01.2012, підстави вважати, що таке зобов`язання було припинено станом на час укладення договору про відступлення права від 28.03.2014, укладеного між ТОВ «Еталон» та ОСОБА_3 - відсутні, відтак підстав для визнання оспорюваного договору недійсним - немає.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В той же час, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, відтак у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю матеріально - правової вимоги.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і судом неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню - рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати. У задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю матеріально - правової вимоги.

Керуючись ст. 368, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково .

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 червня 2020 року - скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Еталон» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2021 року

Головуюча:

Судді: