Справа № 211/4387/20
Провадження № 2/211/414/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 вересня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Середньої Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Бехало В.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Григорівої О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Відокремленого підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця та просить суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату, яка разом із штрафом становить 46138,32 грн., посилаючись на відсутність розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що на ВП «Криворізьке локомотивне депо» він пропрацював з грудня 1978 року слюсарем по ремонту рухомого складу, у тому ж місяці 1978 року був направлений на курси помічників машиніста тепловозу у Дніпропетровську технічну школу. З червня 1979 року він прийнятий помічником машиніста тепловозу, у листопаді 1980 року направлений на курси машиністів тепловозу, а у червні 1981 року знову прийнятий помічником машиніста тепловозу. З травня 1984 року переведений машиністом тепловозу, пропрацювавши по жовтень 2018 року, однак у 2018 році він захворів і йому довелося звільнитися з даного підприємства. Однак при звільненні йому не виплатили всю нараховану суму в повному обсязі, з приводу чого він неодноразово звертався до керівництва підприємства, однак виплат він не отримав. Сума заборгованості підприємства перед ним становить 31 969,32 грн. Тому виходячи з розрахунку 4723,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2020) х 3 = 14 169,00 грн. (сума штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України), позивач просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 03 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14 липня 2021 року за клопотанням представника позивача залучено в якості співвідповідача Акціонерне товариство «Українська залізниця».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 на позові наполягав, з пісдтав, викладених у ньому. Представник відповідача проти позову заперечувала , посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

В ході розгляду справи, представники сторін надали заяви, просили закінчити розгляд справи у їх відсутність, кожний наполягав на своїх вимогах, представник відповідача просила також застосувати до заявлених ОСОБА_1 вимог про стягнення 31 969,32 грн. позовну давність.

В обґрунтування відзиву на позов відповідачем зазначено, що в період з 01.07.2018 по 04.10.2018 позивач був непрацездатним, після одужання ним надано до підрозділу відповідача 4 листка непрацездатності 01.07.2018-04.07.2018, 05.07.2018-10.08.2018, 11.08.2018-13.09.2018, 14.09.2018-04.10.2018. За результатами аналізу вказаних листків непрацездатності і встановлені підставою їх видачі є травма, отримана внаслідок дорожньо-транспортної події, учасником якої був позивач. Комісією із соціального страхування структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укразалізниця» було розглянуто звернення позивача про надання матеріального забезпечення та вищезазначені листки непрацездатності та прийнято відповідне протокольне рішення від 12.10.2018 № 10/2, зі змісту якого встановлено, що на підставі частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу відмовлено у призначенні матеріальної допомоги. Таким чином, дії відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги жодним чином не суперечать положенням Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки невиплата матеріальної допомоги здійснена на підставі вищевказаного протоколу. Зазначено про те, що відповідно до розділу V Положення про комісію (уповноваженого) із соціального страхування України від 18.07.2018 № 13, рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення або відмову у призначенні матеріального забезпечення може бути оскарженим застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення про таке призначення або відмову. Звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначає, що він оскаржував рішення вищевказаної комісії із соціального страхування, тобто не надає належних та допустимих доказів обґрунтованості позовної заяви. Тому представник відповідача просить відмовити в задоволенні вимог.

В обґрунтування відповіді на відзив представником позивача зазначено, що відповідач не надав можливості позивачу оскаржити своє рішення, оскільки засідання комісії відбулося без його участі та про результати розгляду комісією даної справи ОСОБА_1 також не повідомили, так як рішення та протокол йому не вручили. Про існування вказаного рішення позивач дізнався з відзиву на позов, доказів отримання вказаного рішення комісії позивачем представником відповідача до суду не надано.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 в період з 26.10.1998 по 05.10.2018 працював у Відокремленому підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 3-4 - копія трудової книжки).

Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір ? це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (стаття 253 КЗпП України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» одним із видів соціального страхування є соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; страховим випадком за вказаним видом соціального страхування є подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» одним із видів матеріального забезпечення та соціальних послуг за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є допомога по тимчасовій непрацездатності.

Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного із страхових випадків, зокрема тимчасової непрацездатності внаслідок травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві (стаття 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Частиною першою статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності не надається: 1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею кримінального правопорушення; 2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю з метою ухилення від роботи чи інших обов`язків або симуляції хвороби; 3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи; 4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду; 5) у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням; 6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв`язку з навчанням.

Ухвалене комісією рішення про призначення або відмову в оплаті листка непрацездатності вноситься до протоколу засідання комісії.

Так, 12 жовтня 2018 року на засіданні комісії із соціального страхування (рішення уповноваженого) ПАТ «Укрзалізниця» філії «Придніпровська залізниця» СП «Криворізьке локомотивне депо» розглянуто звернення ОСОБА_1 та документи про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг застрахованим особам, вирішено відмовити в призначенні допомоги ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (а.с. 33 - копія протоколу). При цьому з протоколу не зрозуміло, яка ж саме була підстава для відмови, так як ч. 1 ст. 23 вказаного закону містить шість підпунктів.

Разом з тим, відмова в призначенні матеріального забезпечення у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися повинна бути обгрунтованою, комісією повинні бути встановлені причини настання тимчасової непрацездатності, проведено відповідне розслідування з метою з"ясування обставин і причин настання тимчасової непрацездатності, відповідно до повноважень комісії, зазначених у пункту 3.1 Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України № 13 від 19 липня 2018 року (постанова Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 158/901/19 (провадження № 61-3292св20), за необхідності проведено .

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні мотиви - це процесуальний обов`язок суду.

Так, позивачем заявлена вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у той час, як відповідно до встановлених обставин у справі, зазначені позивачем суми не були нараховані, так є рішення комісії із соціального страхування про відмову у призначенні допомоги., що оформлено протоколом № 10/2.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач не ставить вимоги про визнання незаконним рішення комісії із соціального страхування, в рамках якого суд повинен з`ясувати правомірність вказаного протоколу та належним чином встановити обставини справи, що мають значення для вирішення спору, дослідити зібрані докази, які б спростували доводи відповідача, звернути уваги на наявність чи відсутність встановленого причинного зв`язку у протоколі засідання комісії, з`ясувати чи проводилося розслідування з метою з`ясування обставин і причин настання тимчасової непрацездатності, тощо ((постанова Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 158/901/19 (провадження № 61-3292св20), а тому суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову.

В частині вимоги представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат, то статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком(постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016р. у справі № 6-1395цс16)

Враховуючи викладене, оскільки однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому в задоволенні вимог слід відмовити.

Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. Керуючись ст. ст. 21, 38, 116 КЗпП України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 вересня 2021 року

Суддя Н.Г.Середня