КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №363/3458/18 Головуючий у І інстанції Рудюк О.Д.
Провадження №22-ц/824/9224/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дарницький районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом посилаючись на те, що в грудні 2012 року він познайомився з ОСОБА_3 , зустрілися в м. Києві в березні 2013 року. Впродовж спілкування відвідували один одного, спільно подорожували за кордон, а згодом в жовтні 2013 року ОСОБА_3 переїхала в м. Стамбул для спільного проживання з позивачем. З часом їх стосунки погіршилися і в березні 2014 року ОСОБА_3 повернулася до України та перестала виходити на зв`язок з позивачем.

19 вересня 2014 року ОСОБА_3 одружилася з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в даному шлюбі народився син - ОСОБА_5 . Батьком дитини в свідоцтві про народження записано відповідача ОСОБА_2 . На той момент позивачу не було достеменно відомо чи походить ця дитина від нього, можливості підтвердити цей факт у позивача не було, оскільки позивач постійно проживав у Республіці Туреччина, а ОСОБА_3 з дитиною - в Україні, доступу до дитини у позивача не було.

В серпні 2017 позивач запропонував ОСОБА_3 переїхати до нього в м.Стамбул разом з дитиною, на що остання погодилася. В той же час позивач з метою підтвердження свого батьківства, замовив відповідне дослідження в Центрі генетичного діагностування «Меdgеп» в м. Стамбул, результати якого підтвердили біологічну спорідненість між ним та дитиною.

27 вересня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

У період з січня по травень 2018 року позивач проживав разом з ОСОБА_3 та дитиною. Дитина навчалася у закладі дошкільної освіти в м. Стамбул.

У травні 2018 року міграційними органами Республіки Туреччина було відмовлено у надання дозволу на отримання візи для дитини та ОСОБА_3 , у зв`язку з цим вона повернулися в Україну. Після повернення в Україну спілкування між позивачем та ОСОБА_3 знову погіршилося та вони перестали спілкуватися.

Позивач вважає дитину ОСОБА_3 своїм рідним сином, має намір продовжити спілкування з ним та хоче брати участь у його вихованні.

На підставі викладеного в позові, просив суд визнати громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродження м. Стамбул батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_3 ; внести зміни до актового запису № 4158. складеного Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 05 листопада 2014 року про народження ОСОБА_5 , виключивши в графі «Батько» запис « ОСОБА_2 » і записавши в цій графі « ОСОБА_1 », вказавши громадянство батька «Громадянин Республіки Туреччина», а також змінити прізвище дитини, записавши « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_5 » та виключити « ОСОБА_5 » із графи «по батькові».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачу було відомо про своє батьківство з моменту зачаття та народження дитини не узгоджується з правовими висновками Верховного Суду та ґрунтується виключно на припущеннях. Відповідно висновок суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності є помилковим та передчасним, так як єдиним доказом підтвердження батьківства може бути лише ДНК-тест, який було проведено у серпні 2017 року.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справ - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було призначено судді-доповідачу Голуб С.А., судді: Ігнатченко Н.В.. Таргоній Д.О.

Відповідно до положень статі 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Представник ОСОБА_1 адвокат Войцехівський М.Ю. та адвокат Шеретько В.О. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили суд задовольнити її та скасувати рішення суду першої інстанції. Наголошували на тому, що до отримання результатів тесту ДНК позивачу не було достеменно відомо про те, що ОСОБА_5 є його сином. Однак він до нього відносився як до власної дитини, надавав матеріальне утримання. Оскільки ОСОБА_3 проживала в Україні і перебувала в шлюбі, позивач не мав змоги отримати свідоцтво про народження дитини і визначити хто записаний батьком дитини, а також не міг ініціювати проведення тесту ДНК на визначення спорідненості із дитиною. Підставою для сумнівів у спорідненості з дитиною була слов`янська зовнішність дитини і зовнішня несхожість із позивачем. Лише після повернення у серпні 2017 року ОСОБА_3 до Туреччини і подання нею в Україні заяви про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , позивач мав змогу зробити тест ДНК. Також наголошували на тому, що свідоцтво про народження дитини йому було надано лише в 2017 році, з якого він встановив, що батьком дитини записаний відповідач ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_3 , її представник адвокат Хоменко І.П. та представник ОСОБА_2 адвокат Соловей С.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Наголошували на тому, що після повернення ОСОБА_3 в Україну в червні 2018 року, позивач припинив допомагати матеріально дитині і подав цей позов за декілька днів о закінчення річного строк дня отримання результатів тесту ДНК. Визначення позивача батьком дитини буде нести негативні наслідки для дитини, оскільки дитина знає лише одного батька ОСОБА_2 . Зміна прізвища дитини на турецьке також може негативно вплинути на взаємовідносини дитини із однолітками.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що малолітня дитина - ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є: Батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 22 грудня 2017 року.

19 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2332, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Позивачем був проведений в Центрі генетичного діагностування «Medgen» в м. Стамбул Республіки Туреччина 06 вересня 2017 року аналіз ДНК на батьківство, в результаті дослідження зразків виявлено, що усі ділянки отриманої ДНК співпадають, з генетичного аналізу виходить, що між зразками існує батьківський зв`язок.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності. При цьому суд виходив з того, що позивач мав точну інформацію про вагітність ОСОБА_3 , був присутній під час проведення УЗД дослідження, при первинному зверненні до медичного центру при заповненні медичної картки була зазначена попередня дата народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 та група крові батька, тобто позивача по справі. Після народження дитини позивач неодноразово відвідував Україну і бачився з сином, і у нього не виникали сумніви щодо його батьківства. Протягом 2015 року він надавав матеріальну допомогу, приїздив зі своєю матір`ю в Україну на побачення з дитиною, бабуся вважала ОСОБА_5 своїм онуком. Дані обставини підтверджені доказами в справі, а саме копією довідки ТОВ «Служба здоров`я» м. Стамбул Республіки Туреччина від 10.04.2019 року про стан вагітності ОСОБА_3; копія довідки видана лікарем акушерства і гінекології ОСОБА_13 від 15.05.2014 року м. Стамбул Туреччина; копія паспорта дитини ОСОБА_5 з візами Республіки Туреччина на перетинання кордону та перебування в цій країни з 03.01.2018 по 05.06.2018 року; копії заяви про надання дозволу на виїзд дитини за кордон до Туреччини на період 22.08.2017 по 06.09.2017, з 20.10.2017 по 20.11.2017, з 02.01.2018 по 02.01.2018 по 02.01 2019 у супровідної його матері ОСОБА_3 ; копії електронних білетів придбані на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до м. Стамбул Туреччина; копії рахунку № 38529 від 31.05.2015 року ДП «Готель «Україна», копії рахунку № 16052019-1 з готелю «Partner Guest House» (т. 1 а.с. 104-139, 200-239), показаннями свідків.

Крім того, позивач протягом 2015 року надавав ОСОБА_3 матеріальну допомогу для дитини, здійснюючи грошові перекази, оплачував витрати на переліт його дитини до м. Стамбул Республіки Туреччина, що підтверджується електронними білетами на літак до м. Стамбула, та інформаційною довідкою про проведені операції в АТ КБ «Приватбанк» за грошовими переказами за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року (т. 1 а.с. 165-168).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач знав про своє батьківство з моменту зачаття та народження дитини, разом з тим до суду з позовом про визнання батьківства звернувся лише у серпні 2018 року, тобто після спливу річної позовної давності.

Однак такі висновки суд зробив без врахування встановлених обставин, що мають значення для справи.

Статтею 51 Конституції України ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

За правилом ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно із ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Статтею 133 СК України передбачено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Частини перша та друга статті 128 СК України передбачають, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 129 того ж кодексу особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Відповідно до положень п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі ст. 129 СК України зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Для правильного застосування частини другої статті 129 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами у справі, позивач та третя особа ОСОБА_3 з 2013 року мали інтимні стосунки, з жовтня 2013 року по березень 2014 року проживали в Республіці Туреччина однією сім`єю. Позивачу було відомо про вагітність ОСОБА_3 , він разом з нею відвідував лікарні, де вона проходила УЗД, оплачувала медичні дослідження матір позивача ОСОБА_14 .

Також встановлено судом і визнається сторонами, що після народження дитини у ОСОБА_3 позивач неодноразово приїздив до України, в тому числі і зі своєю матір`ю ОСОБА_14 , вони зустрічались з дитиною, надавали кошти на її утримання.

При цьому позивачу також було відомо, що ОСОБА_3 перебуває з 19 вересня 2014 року у шлюбі з ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_2 у 2017 році надавались офіційні дозволи на виїзд дитини ОСОБА_5 разом із матір`ю до Туреччини. При цьому, як зазначено в поясненнях ОСОБА_2 у відзиві на позов в цій справі він з ОСОБА_3 припинили спільне проживання на початку 2016 року, він знав, що ОСОБА_3 виїжджає на проживання до позивача у Туреччину. В липні 2017 року ОСОБА_3 подала заяву про розірвання шлюбу і у вересні 2017 року шлюб з ОСОБА_2 був розірваним. З серпня 2017 до січня 2018 року періодично і з січня 2018 і до травня 2018 року постійно дитина проживала разом з позивачем та ОСОБА_3 у Туреччині.

Саме в період перебування сина ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 у Туреччині позивач зробив тест ДНК для встановлення його спорідненості із ОСОБА_5 . Також тоді він отримав свідоцтво про народження дитини, в якому батьком був записаний ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що до проведення тесту ДНК він не міг бути впевненим, що він є біологічним батьком оскільки він не проживав постійно з третьою особою, дитина має слов`янську зовнішність, а можливість провести тест ДНК він мав лише тоді, коли дитина прибула до Туреччини матір дитини ОСОБА_3 надала згоду. При цьому він виконував свої батьківські обов`язки щодо утримання дитини.

Після того, коли ОСОБА_3 виїхала з Туреччини і припинила спілкування з ним, він втратив можливість бачитись із сином, а тому змушений був звернутись до суду з даним позовом для того, щоб не втратити зв`язок із сином.

При вирішенні спору колегія суддів враховує висновки Верховного Суду в даній справі, а також керується практикою Європейського суду з прав людини.

19 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «М. Т. проти України» («M.T. v. Ukraine», заява № 950/17) (далі також - Рішення), у якому звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (див. рішення від 22 березня 2012 року у справі «Каутзор проти Німеччини» («Kautzor v. Germany», заява № 23338/09), та від 22 березня 2012 року у справі «Аренс проти Німеччини» («Ahrens v. Germany», заява № 45071/09, § 74)). Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (див. рішення ЄСПЛ від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява № 55339/00, § 78). На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (див. рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява № 48494/06, § 33-38)) (§ 24 Рішення).

ЄСПЛ констатував, що порушення Конвенції допустили саме суди, які переглядали рішення суду першої інстанції. Останній проаналізував доводи позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності та дійшов висновку про обґрунтованість відповідних доводів позивача. Натомість апеляційний суд, з яким погодився суд касаційний, не спростував висновки суду першої інстанції, але відмовив у задоволенні позову, вважаючи, що позивач пропустив позовну давність, не навів будь-які альтернативні підстави, які би пояснили його рішення, не з`ясував фактичні стосунки дитини з ймовірним біологічним батьком, законним батьком і вітчимом, а також не вирішив питання про відповідність найкращим інтересам дитини поновлення позивачеві позовної давності та розгляду позову. А тому не забезпечив баланс між інтересами дитини та батька щодо встановлення його батьківства (§ 25-26 Рішення).

Колегія суддів оцінила доводи сторін щодо дотримання найкращих інтересів дитини, так і інтересів позивача. Відповідач та третя особа ОСОБА_5 наголошували на тому, що походження дитини по лінії батька вже було визначене, дитина визнає себе сином саме ОСОБА_2 , а позивача взагалі не пам`ятає. З часу подання позову до суду позивач не брав участі у вихованні дитини, не надавав дитині матеріального утримання. Отже для дитини будуть існувати психологічні труднощі у тому, що дитина буде мати інше прізвище. Також дитині необхідно буде пояснити наявність в нього іншого батька, що також буде пов`язане із психологічним навантаженням для дитини. Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували тісний емоційний зв`язок ОСОБА_5 з ОСОБА_2 і активну участь відповідача у житті дитини.

Як вбачається із рішення Дарницького районного суду м.Києва від 27 вересня 2017 року у справі № 753/13772/17 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подружжя припинило спільне проживання з початку 2016 року. З серпня 2017 року по червень 2018 року дитина проживала разом із матір`ю у Туреччині. На час подання даного позову ОСОБА_3 проживала в м.Києві, а ОСОБА_2 в Київській області.

Крім пояснень ОСОБА_5 у відзиві на позов, немає жодного доказу того, що ОСОБА_2 і після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 у вересні 2017 року продовжує підтримувати зв`язок із сином. Такими доказами могли бути фото та відео , які б засвідчували активну участь відповідача у житті дитини, те що відповідач зустрічається із дитиною, проводить з дитиною вільний час, надає матеріальне утримання, відвідує дошкільний заклад, в якому навчається дитина та інше. Разом із тим, відповідач в судове засідання не з`являвся, своїх пояснень суду не надавав, отже суд був позбавлений можливості з`ясувати його фактичні стосунки з дитиною.

Разом із тим, біологічний батько також має право брати участь у житті дитини. Однак при наявності складних стосунків із матір`ю дитини, а також проживання батька та дитини у різних країнах, права батька на спілкування з дитиною залежать лише від волі матері дитини і не можуть бути захищені ним у законний спосіб без визнання його батьком дитини з внесенням відповідних змін в актовий запис про народження.

Колегія суддів не вбачає порушення інтересів дитини в тому, що позивач буде визнаний батьком дитини. При цьому представник позивача в судовому засіданні подав заяву, в якій з урахуванням позиції третьої особи ОСОБА_3 щодо того, що наявність у дитини турецького прізвища може призвести до насмішок з дитини та її цькування у дитячому колективі, не наполягає на зміні прізвища дитини з ОСОБА_5 на ОСОБА_5 . Разом із тим просить внести зміни в актовому записі відомості про батька і виключити із імені дитини по-батькові « ОСОБА_5 », залишивши дитині прізвище матері ОСОБА_5 .

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Для правильного застосування частини другої статті 129 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство.

Колегія суддів констатує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації,№ 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

06 вересня 2017 року позивачем був проведений в Центрі генетичного діагностування «Medgen» в м. Стамбул Республіки Туреччина аналіз ДНК на батьківство, в результаті дослідження зразків виявлено, що усі ділянки отриманої ДНК співпадають, з генетичного аналізу виходить, що між зразками існує батьківський зв`язок, що свідчить про об`єктивну обізнаність ОСОБА_1 про своє батьківство.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущена позовна давність, оскільки про те, що позивач є батьком дитини він дізнався сааме із тесту ДНК.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гронмарк проти Фінляндії» вказав, що він не може прийняти той факт, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності. Суд встановив, що навіть звертаючи увагу на межі розсуду держави, вважає, що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ зі встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і особливо обов`язок позивача вчинити певні дії у межах строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого ст. 8 Конвенції.

У справі «Роман проти Фінляндії» (заява №13072/05 від 29 січня 2013 року) суд встановив, що негнучкі строки позовної давності або інші перешкоди щодо позовів з оскарження батьківства, які застосовуються без винятків, порушують ст. 8 Конвенції.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає неправильними висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, колегія суддів бере до уваги висловлену позицію позивача щодо того, що він не наполягає на зміні прізвища дитини. При цьому колегія суддів вважає, що залишення дитини прізвища матері дитини узгоджується із Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/2 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 №3307/5. Так, відповідно до пункту 21 глави 1 розділу Ш правил, якщо батьки мають спільне прізвище, це прізвище присвоюється і дітям. У разі різних прізвищ за згодою батьків, що підтверджується спільною заявою про державну реєстрацію народження, дитині присвоюється прізвище батька чи матері або подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ, про що робиться відповідний запис у графі «Для відміток» актового запису про народження, який засвідчується підписами обох батьків, крім випадків, коли відповідно до цих Правил проведення такої реєстрації здійснюється без їх присутності. У разі якщо мати та/або батько дитини не можуть подати спільну заяву про державну реєстрацію народження, заявником подається письмова згода батьків (одного з них) про присвоєння дитині прізвища, справжність підпису на які засвідчується нотаріально. За відсутності згоди дитині присвоюється прізвище на підставі рішення органу опіки та піклування або суду.

Відповідно до п.2.16.4 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 96/5 від 12.01.2011, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

З врахуванням наведених нормативно-правових актів, оскільки дитина може мати прізвище одного із батьків, але для цього необхідна згода обох батьків, однак такої згоди вони не дають, оскільки реєстрація народження була проведена раніше, а на даний час лише будуть вноситись зміни в актовий запис, колегія суддів вважає, що буде відповідати інтересам як батька так і дитини, внесення змін в актовий запис про народження ОСОБА_5 лише в частині виключення відомостей про батька ОСОБА_2 із зазначенням відомостей про батька ОСОБА_1 , залишення дитині прізвища матері ОСОБА_5 , і виключення із власного імені дитини «по-батькові» ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дарницький районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання батьківства скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дарницький районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання батьківства задовольнити.

Визнати громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Стамбул, ідентифікаційний код в Республіці Туреччина НОМЕР_4 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_3 .

Внести зміни до актового запису №4158, складеного Дарницьким районним у місті Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 05 листопада 2014 року, про народження ОСОБА_5 , виключивши в графі «Батько» запис « ОСОБА_2 », зазначивши в цій графі « ОСОБА_1 », вказавши громадянство батька «Громадянин Республіки Туреччина» та виключивши із графи «По батькові» запис « ОСОБА_5 ».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: