Справа № 463/6066/15-ц
Провадження № 2/463/14/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором про надання кредиту № 600/02.1-07-313 від 20.08.2008 в сумі 41 190,63 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.02.2008 між АКБ «Укрсоцбанк», кінцевим правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 600/02.1-07-313 на суму 32750 доларів США та сплатою 8,88 відсотків річних. В якості забезпечення виконання грошового зобов`язання між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого відповідач взяла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями боржника. Банк виконав взяті на себе зобов`язання та видав боржнику обумовлену суму коштів, однак останній не належним чином виконує обов`язок з його повернення. Станом на 17.07.2015 загальний розмір заборгованості становить 41 190,63 доларів США, з яких 21 878,54 доларів США заборгованість за кредитом, 7 807,78 доларів США заборгованість за відсотками, 8 558,93 доларів США пеня. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку з відповідача як поручителя.

Відзиву на позовну заяву не було подано. Натомість, у відповідності до вимог ЦПК України в редакції до 15.12.2017 відповідач подала до суду письмові заперечення проти позову. Вказує про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 600/02.1-07-313 від 20.02.2008 з неї та боржника і заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.02.2013 вказаний позов задоволено, а з неї та боржника в солідарному порядку стягнуто заборгованість в загальному розмірі 25 672,09 доларів США. Просить відмовити в позові.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Окремо відповідач подала до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки позов подано після спливу загального трьохрічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 04.12.2015. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, така передана в провадження судді Шереметі Г.І.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 12.01.2016.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.08.2017 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №462/4168/16-ц за позовом Публічного Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка перебуває на розгляді у Залізничному районному суді м.Львова.

Після усунення обставин, що викликали необхідність зупинення провадження у справі ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2020 провадження у справі поновлено. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

У зв`язку із смертю судді Шеремети Г.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 1 від 18.01.2021 у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Така передана в провадженні судді Леньо С.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду зі стадії підготовчого провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Одночасно з ухвалою про прийняття справи до провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.189), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України.

В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.04.2021 до участі в справі залучено правонаступника позивача АТ «Альфа-Банк».

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.04.2021. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

В судове засідання позивач не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заявою про заміну правонаступника (а.с.133) просив проводити розгляд справи у його відсутності, а позов задоволити.

Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просить в позові відмовити.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 20.02.2008 між АКБ «Укрсоцбанк», кінцевим правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 600/02.1-07-313 на суму 32750 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20.02.2015 та сплатою 8,88 відсотків річних (а.с.8-10).

В якості забезпечення виконання грошового зобов`язання між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого відповідач взяла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями боржника, які виникають з кредитного договору (а.с.11).

Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.6-8), станом на 17.07.2015 загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 41 190,63 доларів США, з яких 21 878,54 доларів США заборгованість за кредитом, 7 807,78 доларів США заборгованість за відсотками, 8 558,93 доларів США пеня.

З метою стягнення цієї заборгованості в примусовому порядку лише з поручителя банк звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити не стільки питання обов`язку повернення коштів, скільки питання права на стягнення заборгованості шляхом пред`явлення цього позову.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Під час розгляду цивільної справи № 310/11534/13-ц (постанова від 04.07.2018) Велика Палата Верховного Суду вказала, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018).

Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд звертає увагу, що позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 600/02.1-07-313 від 20.02.2008.

Так, заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.02.2013 у справі № 1309/7137/12 (а.с.81) стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 600/02.1-07-313 від 20.02.2008 в розмірі 25671,09 доларів США та 17093,31 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.10.2013 (а.с.82) вказане рішення залишене без змін.

Отже, внаслідок звернення до суду із згаданим вище позовом у позивача припинилось право нараховувати проценти, тоді як сама сума заборгованості за тілом кредиту вже стягнута в солідарному порядку з боржника та поручителя, що виключає можливість її стягнення виключно з поручителя.

Що ж стосується позовної вимоги про стягнення пені, така також не підлягає до задоволення.

Зокрема, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у даній справі, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України дійшов відповідного висновку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Однак, у справі яка розглядається внаслідок звернення до суду у 2012 році (справа № 1309/737/12) позивач тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання, а звертаючись до суду з цим позовом він пропустив строк позовної давності.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018) не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Таким чином, суд знаходить позов безпідставним і в його задоволенні відмовляє в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавала. Крім того, відповідач не навела попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 8, 11, 15, 16, 207, 215, 216, 217, 509, 526, 534, 607, 610, 625, 629, 634, 638, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.07.2021.

Суддя: Леньо С. І.