Номер провадження: 22-ц/813/5830/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Мурзенко М.В. 16 вересня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна (а.с. 2-6).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2015 року, шлюб був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року. До вступу у шлюб, приблизно з січня 2014 року, позивач та відповідачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали єдиний бюджет, в той час позивач мав стабільний високий заробіток, перебуваючи у рейсах та працюючи моряком. Фактично, за час їх проживання разом, позивач повністю забезпечував потреби відповідачки, яка в той час навчалась у вузі, мала іменну картку з доступом до грошових коштів позивача, як довірена особа, і здійснювала зняття коштів позивача для власних цілей, що зафіксовано у виписці по рахунках з липня 2014 року по серпень 2017 року включно. За цей період у сторін склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За час спільного проживання однією родиною, позивач та відповідачка запрошувалися на сімейні свята та в гості до спільних друзів, разом відпочивали та проводили вільний час. За час спільного проживання ОСОБА_1 було придбано для потреб родини, за кошти позивача, автомобіль марки Honda Civic сірого кольору, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який було зареєстровано на праві власності за відповідачкою, оскільки позивач не міг здійснити реєстрацію автомобілю по причині накладення на все його майно арешту, тож за спільною згодою сторони вирішили здійснити реєстрацію автомобіля саме на відповідачку., щоб при намірі відчуження авто не виникало юридичних перепон. Після розірвання шлюбу відповідачка обіцяла віддати куплений позивачем автомобіль, але згодом змінила свої наміри та відмовилась віддати авто. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, визнати майно у вигляді автомобіль Хонда Сівік 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який є неподільною річчю - спільною сумісною власністю, поділити спільне майно шляхом стягнення на користь позивача 50 % вартості автомобіля, а саме 99 520 гривень.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 198-200).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що наявними у матеріалах справи доказами доведено, що з 2014 року позивач та відповідачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали єдиний бюджет (а.с 202-206).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2015 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року шлюб було розірвано (а.с. 9).

19 серпня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано спірний автомобіль марки Honda Civic, 2008 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1799, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.113).

З відповіді Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) щодо надання інформації відносно державної реєстрації актів цивільного стану про шлюб, розірвання шлюбу та надання відповідних витягів відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що сторони по справі до укладення шлюбу між собою в інших шлюбах не перебували.

Допитані в судовому засіданні судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 показали, що сторони по справі однією сім`єю стали проживати після укладення шлюбу, до укладення шлюбу відповідач проживала з подругою на жилмасиві Таїрово в м.Одесі.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали суду інші показання, згідно з якими весною 2014 року відповідач перевезла свої речі до квартири позивача на жилмасиві ОСОБА_7 , машину вони їздили вибирати разом.

З рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2011 року вбачається, що з ОСОБА_1 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 було стягнуто солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 2 774 546,38 грн. (а.с.106-108)

Згідно виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 , грошовими коштами по рахунку ОСОБА_3 розпоряджалась в період з липня 2014 року по серпень 2017 року (а.с.10-28)

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, перебування позивача в рейсах протягом тривалого часу, наявність відомостей про проживання відповідача в іншому місці в період до укладення шлюбу, близький до придбання спірного автомобіля, відсутність доказів придбання автомобіля в інтересах сім`ї та за спільні кошти, свідчать про те, що відносини між сторонами до укладення шлюбу не носили характеру сімейних.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, проведення часу разом за місцем проживання позивача, надання можливістю користуватись рахунком, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною позивача не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що наявними у матеріалах справи доказами доведено, що з 2014 року позивач та відповідачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали єдиний бюджет.

Колегія суддів зауважує, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що показання свідків не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання за відсутності інших належних та допустимих доказів ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна тощо, у період з січня 2014 року до укладення шлюбу 04 вересня 2015 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що свідків з обох сторін надалі суперечливі та протилежні показання, у зв`язку із чим такі показання не можуть вважатися належними доказами у справі.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що підтвердженням обставин спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до укладення шлюбу є те, що на відкритий на ім`я відповідача банківський рахунок позивач пересилав грошові кошти, якими вона користувалась.

Однак, колегія суддів враховує, що спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем з липня 2014 року коштів на рахунок відповідачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного у позові періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу на час придбання спірного автомобіля та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Вказане кореспондується із висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу у перід з січня 2014 року, та набуття спірного майна (автомобіля) сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовив у позові.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 вересня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе