Апеляційне провадження № 22-ц/824/2526/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 758/11043/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва ухваленого 7 травня 2019 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Гребенюка В.В., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримано в позику у ОСОБА_4 4 500,00 доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 500 доларів США із строком повернення позики та відсотків до 01 вересня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою.

15 листопада 2014 року ОСОБА_2 отримано в позику у ОСОБА_4 17 000,00 доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 10% річних із строком повернення позики та відсотків до 15 листопада 2015 року, що підтверджується розпискою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Її син ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований разом з померлою.

14.07.2015 ОСОБА_5 склав заповіт, в якому розпорядився, що все його майно, з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

04 червня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкодавця ОСОБА_5 .

Інших спадкоємців у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які б претендували, вступали або приймали спадщину, не було і немає.

Посилаючись на приписи ст.1218 ЦК України, він прийняв спадщину та оформив її згідно вимог законодавства.

Відповідач позику не повернув та відсотки не сплатив.

З огляду на викладене, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь за договорами позики від 14.08.2014 та від 15.11.2014 суму в розмірі 875 903,02 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 7 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 14.08.2014 р. та 15.11.2014 р. у загальній сумі 836 722 гривні 75 копiйок; вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду від 7 травня 2019 року залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати заочне рішення та закрити провадження у справі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд належним чином не повідомив відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції.

Вказує, що ОСОБА_4 перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_6 з 12.01.2007 та була продавцем в торгівельному павільйоні.

11.12.2014 ОСОБА_4 прийняла зміну та працювала з 12.12.2014 до 18.12.2014. Під час перезміни ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення боргу у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 .

Відповідачем було повернуто борг в повному обсязі 18.12.2014 ще за її життя, що підтверджується розпискою про повернення боргу.

Оскільки оригінали розписок з собою ОСОБА_4 не мала, тому їх і не повернула позичальнику.

Свідками передачі коштів були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Вказані обставини спростовують доводи позовної заяви та підтверджують відсутність спору.

Також суд прийняв до уваги покази свідків, але останні засвідчили лише про їх обізнаність отримання відповідачем грошових коштів, що не заперечується і самим ОСОБА_2 .

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Позивач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги. Просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір та ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд розглядав справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Також суд першої інстанції вважав доведеними посилання позивача стосовно не виконання відповідачем умов договору позики та не сплати заборгованості по ньому.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується в повній мірі, вважає, що ухвалене судом заочне рішення є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 серпня 2014 року відповідач отримав у ОСОБА_4 чотири тисячі п`ятсот доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 500 доларів США із строком повернення позики та відсотків до 01 вересня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою (т. 1 а.с. 23).

15 листопада 2014 року відповідач взяв в позику у ОСОБА_4 сімнадцять тисяч доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 10% річних із строком повернення позики та відсотків до 15 листопада 2015 року, що підтверджується розпискою (т. 1 а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 143 (т. 1 а.с. 29).

Фактично з дня свого народження і на момент відкриття спадщини, тобто, на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 , її син ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними відмітками в паспортах цих осіб (т. 1 а.с. 25-27).

Таким чином, після смерті спадкодавця, ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину, на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, що передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

29 липня 2015 року (протягом установленого законом шестимісячного строку) ОСОБА_5 подав письмову заяву про вступ у спадщину ОСОБА_4 за законом приватному нотаріусу КМНО Ніколіца В.Ф. (т. 1 а.с. 31).

14 липня 2015 року ОСОБА_5 , виражаючи свою власну волю, склав заповіт, в якому розпорядився, щоб все його майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він матиме право за законом заповів позивачу - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 32).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , прийнявши спадщину своєї матері, але не встигнувши оформити всі права власності на неї, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 512 (т. 1 а.с. 33).

04 червня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкодавця ОСОБА_5 , видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 449 (т. 1 а.с. 36).

У своєму листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказав, що «відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину… Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК)».

Згідно з приписами ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, вся спадщина після смерті ОСОБА_4 увійшла в обсяг спадщини ОСОБА_5 , яку, в свою чергу, він заповів в повному обсязі позивачу. Таким чином, позивач прийняв спадщину та оформив її згідно вимог законодавства.

Всі вищевказані встановлені судом обставини також підтверджуються копіями спадкових справ № 4/2015 та № 11/2015, що надані приватним нотаріусом КМНО Ніколіцею В.Ф.

Отже, позивач набув прав кредитора та стягувача у відносинах позики до відповідача, що не оспорюється сторонами, а відтак є належним позивачем у вказаній цивільній справі.

Щодо стягнення боргу за договорами позики, суд першої інстанції дійшов наступного висновку, з яким в повній мірі погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 08.06.2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Аналогічні правові позиції висвітлені в Постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо того, що кошти були відповідачем повернуті ОСОБА_4 в повному обсязі та на підтвердження вказаного у відповідача наявна розписка від 18.12.2014, яка складена ще за життя ОСОБА_4 , а також вказане підтверджується показами свідків, допитаними в суді апеляційної інстанції, то вони не можуть слугувати підставами для скасування судового рішення.

Як закріплено у ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Досягнення завдань цивільного судочинства забезпечується, зокрема, за допомогою доказування - одного із основоположних елементів правосуддя.

Серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є висновок експерта.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу підпису від імені ОСОБА_4 на розписці від 18.12.2014.

За висновком експертів КНДІСЕ від 31.05.2021 за № 13727/13728/21-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 758/11043/18 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 , у розписці від 18.12.2014 про отримання коштів від ОСОБА_2 , між друкованим текстом: «18.12.2014г.» та « ОСОБА_4 », виконано рукописним способом з попередньою технічною підготовкою шляхом передавлення якогось справжнього підпису ОСОБА_4 загостреним предметом (голки тощо) на даний документ з наступним обведенням його пишучим приладом з барвною речовиною синьо-фіолетового кольору. Підпис від імені ОСОБА_4 у розписці від 18.12.2014 про отримання коштів від ОСОБА_2 , між друкованим текстом: «18.12.2014г.» та « ОСОБА_4 », виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Разом з тим, апеляційний суд, оцінюючи покази свідків, які були надані в судовому засіданні апеляційного суду 31.03.2021 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 поза розумним сумнівом вважає, що останні не підтвердили факт передачі грошових коштів 18.12.2014 відповідачем до ОСОБА_4 за борговими розписками.

Варто зауважити, що свідок ОСОБА_6 є матір`ю відповідача та працедавцем померлої ОСОБА_4 . Вказувала, що в кінці 2014 року її чоловік та син спілкувалися з ОСОБА_4 та привезли їй гроші. Яку суму вони привезли їй невідомо. Гроші були завернуті в папір та лежали в ОСОБА_4 в косметичці. Розписки про отримання коштів відповідачем остання не передала, а сказала, що потім її привезе.

Свідок ОСОБА_7 взагалі не бачила і їй невідомо щодо факту передачі коштів відповідачем померлій ОСОБА_4 . Єдине, що вона бачила, що відповідач надав на підпис ОСОБА_4 якийсь папірець, остання розписалася в ньому. Тексту розписки вона не бачила.

До того ж, судом встановлено, що оригінал розписки залишився у ОСОБА_4 . Відповідачу, як передбачено нормами закону, не передавався, що не заперечувалося учасниками справи в суді апеляційної інстанції.

В постанові КЦС ВС від 30.01.2019 р. (у справі за № 751/1000/16-ц) суд звернув увагу, на той факт у позикодавця залишився оригінал розписки позичальника, що згідно норм ЦК України свідчить, що зобов`язання є невиконаним.

Оскільки при прийнятті кредитором виконаного зобов`язання він повинен видати боржнику відповідну розписку про прийняття виконання цього зобов`язання, і повернути боржнику його розписку, а наявність у боржника повернутої йому розписки (боргового документа) є підтвердженням виконаного ним грошового зобов`язання. А у разі неможливості повернути таку розписку боржника він повинен це вказати у своїй розписці про прийняття виконання зобов`язання.

Тобто, факт наявності в позикодавця (кредитора) оригіналу розписки боржника (боргового документу) є свідченням того, що грошове (боргове) зобов`язання є не виконаним.

Така правова позиція була сформована у постанові ВСУ від 18.09.2013 р. (справа за № 6-63цс13).

Отже, наявність оригіналу розписки у ОСОБА_4 є свідченням того, що грошове зобов`язання ОСОБА_2 не виконано, а висновок експертизи підтверджує те, що розписка подана відповідачем на обґрунтування своїх заперечень проти позову виконана не від імені кредитора.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає висновок суду про задоволення позову правильним, законним та обґрунтованим.

Розрахунок суми заборгованості, проведений судом, не оскаржується в поданій апеляційній скарзі, а тому не переглядається судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи та його необізнаність про її існування, неотримання ухвали про відкриття провадження у справі та повісток на судові засідання, то такі доводи відхиляються апеляційним судом з підстав їх необґрунтованості.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У відповідності до вимог ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається, судом першої інстанції направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в м.Києві щодо місця реєстрації/проживання відповідача ОСОБА_2 (т.1 ас.38).

За довідкою про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 07.07.2011 року по час надання довідки зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 ас.48).

Судом першої інстанції вся поштова кореспонденція направлялася відповідачу саме за вказаною адресою, що підтверджується матеріалами справи.

До того ж, в справі наявне зворотнє поштове повідомлення про отримання ОСОБА_2 судової повістки на 28.03.2019 на 12-00 год. по справі № 758/11043/18 в якій він особисто проставив свій підпис (т. 1 ас. 70).

Таким чином, відповідач був обізнаний про наявність судової справи, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Порядок ухвалення заочного рішення судом першої інстанції не порушено, що дає підстави стверджувати про необґрунтованість доводів апеляційної скарги у вказаній частині.

Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 7 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: