ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/853/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Бершадська Г.В.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

апелянта ОСОБА_1 та представника АТ КБ ПриватБанк

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2021 року (ухвалене суддею Сливка Л.М., повний текст якого складено 18 травня 2021 року) у цивільній справі № 607/20044/20 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про стягнення коштів та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», у якому просив стягнути із відповідача на його користь заборгованість у розмірі 25892,91 грн. та моральну шкоду у сумі 690000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 червня 2011 року він звернувся у відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою укласти депозитний договір. При укладенні договору про заощадження №SAMDN7842, відповідно до умов якого він передав, а АТ КБ «ПриватБанк» прийняв грошові кошти у розмірі 13000 доларів США на термін 12 місяців, одночасно з його підписанням ним була підписана Анкета-заява як складова частина договору про заощадження. Банк не повідомив його, що ця Анкета-заява є кредитним договором. Ним було отримано банківську карточку, якою він вперше скористався майже через рік - 29 травня 2012 року. Користуючись карточкою він сумлінно повертав суми грошей, всього повернуто ним 22 784,61 гривень. Також вказав, що банк кілька разів викрадав в нього гроші з пенсійного рахунку сума яких склала 3108,30 гривень. З цих підстав вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» викрав його грошові кошти та користується ними без достатньої правової підстави. Сума безпідставно отриманих від нього банком грошових коштів становить 19615,25 гривень (22784,61 гривень сума грошових коштів, які були сплачені ним Банку + 3108,30 гривень які відповідач викрав у нього з пенсійного рахунку = 25892,91 гривень - 6277,66 гривень - сума коштів отриманих позивачем у Банку = 19615,25 гривень). При цьому, позивач вказує, що протягом останніх півтори-два роки представники Банку регулярно телефонують йому, вимагаючи повернути грошові кошти, при цьому, висловлюють погрози, у зв`язку із чим він зазнав душевних страждань, погіршився стан його здоров`я, він постійно перебуває у стані стресу. Вказані дії відповідача завдали йому моральну шкоду, розмір якої він оцінює у сумі 690000 гривень. Посилаючись на вказані обставини просив позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт зазначив, що він до банку з проханням про отримання кредиту не звертався та не замовляв банківських послуг, які б передбачали сплату відсотків за користування коштами, штрафів та пені. 10 червня 2011 року разом з укладенням договору про заощадження (депозитного договору) він підписав анкету-заяву, яку розумів як складову частину договору про заощадження та отримав платіжну картку. Банк не пропонував отримати йому кредит та не обговорював умови кредитного договору. Представник банку запропонувала йому, щоб не носити готівкові кошти для зручності отримати картку та пояснила, що: скільки грошей отримаєте стільки повернете. Користуючись карткою він сумлінно повертав кошти. Банк користувався у нього високою довірою і він декілька останніх років підряд не контролював стан поповнення картки власними коштами, не робив арифметичних підрахунків суми грошей, які давав банку. Банк мав вільний доступ до його рахунків і декілька разів викрадав кошти з них в загальній сумі 3108,30 грн.. Впродовж кількох років він поповнив картку на 22784,61 грн., що значно перевищує суму отриманих ним коштів 6277,66 грн., тому вважає, що банк повинен повернути йому кошти, які безпідставно набув та користується ними. Протягом тривалого часу відповідач телефонує йому, вимагає повернути гроші, висловлює погрози . Телефонний терор поєднаний з психологічним тиском викликає у нього психологічне напруження , моральні переживання , неспокій страждання що завдало йому непоправну моральну шкоду, яку він оцінює в 690000,00 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що видачу платіжної картки він розумів як добру безоплатну послугу постійному клієнту та що він повинен повертати лише ті кошти, які використав і не повинен сплачувати відсотки за користування коштами банку. Оскільки банк заявляючи до нього позов про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10.06.2011 року вказував про те, що він використав кредитних коштів на суму 6277,66 грн., а він повернув за його підрахунками 22784,61 грн. та з його пенсійного рахунку було стягнуто 3108,30 грн то вважає, що банк безпідставно користується його коштами в сумі 25892,91 грн, які просить стягнути на його користь. Суми сплачених ним коштів він взяв з програми Приват24.

Представник відповідача апеляційної скарги не визнав та пояснив, що позичальник тривалий час та активно користувався кредитною карткою банку та несвоєчасно повертав кошти внаслідок чого банк звертався до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 3 червня 2019 року у справі №607/10964/18 року стягнуто з ОСОБА_1 24807,55 грн заборгованості за кредитним договором, з яких: 6277,66 заборгованість за кредитом, 12252,23 грн. заборгованість за відсотками та решту- нарахована неустойка. Постановою апеляційного суду від 8 серпня 2019 року вищевказане рішення в частині стягнення відсотків та пені скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у їх стягненні. Суд апеляційної інстанції зазначив, що в заяві-анкеті про надання банківських послуг процентна ставка не зазначена. Позивач звертався із заявою про перегляд вказаного рішення за нововиявленими обставинами та оскаржував постановлені рішення в касаційному порядку, тому звертаючись із зазначеним позовом зловживає своїми процесуальними правами. Позивач використовував значну суму коштів, однак замовчує про це вказуючи лише що використав 6277,30 грн кредитних коштів, які стягнуті судовим рішенням, а повернув більше 25000,00грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційна скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про заощадження №SAMDN7842 за умовами якого Клієнт ОСОБА_1 передаа, а Банк прийняв грошові кошти в сумі 13000 доларів США (вклад) на термін 12 місяців по 10 червня 2012 року, процентна ставка по вкладу складає 8,5% річних.

Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення із Банку на його користь заборгованість у розмірі 25892,91 грн. та моральну шкоду у сумі 690000 грн. позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що при укладенні договору про заощадження №SAMDN7842, одночасно з його підписанням ним була підписана також Анкета-заява, яка за своєю правовою природою є кредитним договором, натомість, підписуючи її, він вважав, що вказана Анкета-заява є складовою частиною договору про заощадження. Користуючись банківською карткою, яка була видана на підставі підписаної ним Анкети-заяви, ним було повернуто Банку 22 784,61 гривень, а також Банком списано з його пенсійного рахунку 3108,30 гривень. З цих підстав позивач вважає, що Банк набув вказані грошові кошти без достатньої правової підстави та зобов`язаний повернути їх відповідно до ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Судом також встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2019 року частково задоволено позов Приватбанку до ОСОБА_1 та стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2011 року в сумі 24807, 55 гривень, а також 1762 гривень судового збору.

Вказаним рішенням суду встановлено, що відповідно до кредитного договору №б/н від 10 червня 2011 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит на картковий рахунок у межах встановленого кредитного ліміту, розмір якого склав станом на 04.07.2013 року - 13 000 гривень. ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого, згідно наданого банком розрахунку має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30 травня 2018 року складає 33 674 гривень.

Частково задовольняючи позов суд стягнув 6277,66 гривень заборгованості за кредитом; 12252,23 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом та 6277,66 гривень сума нарахованої пені (застосувавши ч.3 ст. 551 ЦК України).

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року частково задоволено апеляцій1ну скаргу ОСОБА_1 та скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 червня 2019 року в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені, штрафу і постановлено в цій частині нове рішення, яким у позові АТКБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2011 року, яка складається з відсотків за користування кредитом, пені, штрафу (фіксована частина), штрафу (процентна складова) відмовлено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТКБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом у розмірі 6 277,66 гривень залишено без зміни. Відмовляючи у стягненні відсотків та неустойки суд апеляційної інстанції вказав, що в заяві-анкеті відсутній розмір процентної ставки та відповідальність за порушення виконання зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем тих обставин, що ним було внесено на рахунок банку 22784,61 грн. та що банк списав з його пенсійного рахунку 3108,30 грн., а також з того, що між сторонами існували правовідносини договірного характеру, що унеможливлює застосування положень статті 1212 ЦК України щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Як на підставу заявлених вимог, позивач вказує на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що банк викрав із його пенсійного рахунку 3108,30 гривень шляхом їх списання, а також що він впродовж декількох років вносив кошти на поповнення банківської карти, загальна сума яких склала 22784,61 гривень.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на підтвердження викладених ним обставин щодо списання банком із його пенсійного рахунку грошових коштів у сумі 3108,30 гривень, а також щодо внесення на картковий рахунок 22784,61 гривень не надав суду жодних належних та допустимих доказів.

Встановивши існування між сторонами договірних відносин та недоведеність позивачем допустимими та достовірними доказами сплату коштів на картковий рахунок банку у зазначеній сумі та списання банком коштів з пенсійного рахунку позивача суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, щодо стягнення безпідставно набутих коштів.

ОСОБА_1 моральну шкоду обґрунтовував довготривалими телефонними дзвінками працівників банку із залякуваннями та вимогами повернути кредитні кошти, які викликали у нього душевні страждання. Зазначав, що незаконні дії працівників банку були спрямовані на примушування його сплатити кошти банку, активували його нервові розлади , погіршили роботу серця та псували його настрій і порушували спокій, що завдало йому моральної шкоди в розмірі 690000,00 грн.

На підтвердження вимог про відшкодування моральної шкоди позивач надав зроблений ним витяг з телефонних розмов.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю , відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала та причинний зв`язок між ними.

Позивач не довів протиправної поведінки відповідача та факту заподіяння йому моральної шкоди, а тому суд підставно відмовив у задоволенні позовних про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судове рішення постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає як постановлена у малозначній справі.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Хома М.В.

Гірський Б.О.