Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8520/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю

представників позивача адвокатів Луценко Л.М., Гукової Л.О.

представника відповідача

адвоката Татаринова О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно, визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно, визнання договору дарування недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . За час свого життя батько склав заповіт від 16.06.1989р. на ім.»я позивача, яким заповів одну другу частину паєнагромаджень, внесених в житлово-будівельний кооператив №21, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Мати позивача померла ОСОБА_5 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті матері батько зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , яка на день його смерті також проживала з ним.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , відповідач по справі - його дружина ОСОБА_3 без згоди позивача оформила спадщину на своє ім.»я, про що, як вказує позивач, йому не повідомила.

Спадковим майном є паєнагромадження в ЖБК №21.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_3 не надала відомостей в державну нотаріальну контору, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем є його син ОСОБА_1 , на ім.»я якого складено заповіт та, який також вступив в управління та володіння спадковим майном. Тобто, вважає, що ОСОБА_3 незаконно заволоділа належною йому Ѕ частиною паєнагромаджень.

02.09.2020р. ОСОБА_3 уклала договір дарування на вказану квартиру на ім.»я свого онука ОСОБА_2 .

Позивач звернувся до Другої Черкаської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності за заповітом, а саме на квартиру АДРЕСА_2 та отримав 05.11.2020р. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку державний нотаріус мотивує тим, що він не надав відомостей, які б свідчили про те, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та не подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини та не надав документи, що підтверджують спільне проживання із спадкодавцем., що передбачено п.п.1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, 1963р.

Факт вступу позивача в управління чи володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті його батька, підтверджується тим, що він отримав побутові речі, належні особисто спадкодавцю.

Відповідачі уникають від спілкування та мирного врегулювання спору.

Таким чином, позивач, з врахуванням уточненої заяви від 23.12.2020р. (а.с.52), просить суд, - визнати право власності за ним на Ѕ частину паєнагромаджень, внесених в ЖБК №21, що по адресі: АДРЕСА_1 за заповітом, що складений ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 за вказаною адресою; визнати договір дарування за №2473, виданий 02.09.2020р. приватним нотаріусом Ткаченко І.П. на ім.»я ОСОБА_2 , недійсним.

Ухвалою суду від 22.01.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.04.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на позов не подано.

Відповідачем ОСОБА_2 через представника адвоката Татаринова О.С. подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця і залежало виключно від його власного волевиявлення. Неприйняття спадщини спадкоємцем протягом встановленого законом строку, свідчить, що він не виявив бажання прийняти спадщину. Вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_4 . Крім того, позивачем не доведено, що він фактично вступив в управління саме спадковим майном, не доведено, що побутові речі, на які він посилається, належали померлому і позивач отримав їх у користування саме після смерті батька. Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до суду з позовом лише у грудні 2020р., тобто більше, ніж через 30 років після відкриття спадщини після померлого, а тому слід застосувати строки позовної давності.

Позивачем відповідь на відзив не подана.

В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представники позивача просили задовольнити позовні вимоги, посилаючись на доводи, що викладені у позовній заяві. Вважають, що позивач фактично вступив у спадщину, оскільки на час смерті батька проживав з ним, взяв собі сервіз та ще деякі речі, а тому вважається, що вступив в управління та володіння майном і прийняв спадщину. Лише 05.11.2020р. він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва право на спадщину, але йому було відмовлено. Договір дарування квартири є недійсним, оскільки за життя спадкодавець (його батько) склав на позивача заповіт. ОСОБА_3 ввела в оману позивача, не повідомила нотаріуса про нього. Починаючи з 1989р. із заявою про прийняття спадщини за законом, позивач до нотаріуса не звертався. Вважає, що ОСОБА_3 знала про заповіт, але йому не повідомила. Позивач є особою з інвалідністю 2 групи, має психічні вади, а тому не знав про заповіт. Вважають, що строки позовної давності не збігли, оскільки у вересні 2020р. позивач дізнався, що ОСОБА_3 оформила на себе квартиру та подарувала її своєму онуку. Позивач дізнався про смерть свого батька в день смерті останнього, оскільки з ним проживав. Про заповіт він дізнався у серпні 2020р. від ОСОБА_6 , яка прибирала в нього вдома і серед різних речей в альбомі знайшла заповіт. До цього часу, позивач не вчиняв жодних дій щодо прийняття спадщини, оскільки про заповіт не знав. Після смерті батька він взяв деякі речі батька та пішов проживати за іншою адресою, оскільки не міг жити з чужою жінкою (дружина батька ОСОБА_3 ). На час смерті позивач був зареєстрований в м. Сміла, а фактично проживав з батьком.

В судове засіданні відповідачі не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомили.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, оскільки він є безпідставним та недоведеним. Крім того, просив застосувати строки позовної давності. Позивач з 1989р. знав про смерть свого батька, але протягом 30 років нічого не зробив, щоб дізнатись про майно спадкодавця. Позивачем не зазначені поважні причини, з яких він пропустив строки позовної давності. Частина речей, на які вказує позивач, - жіночі, інші - не доведено, що належали батькові. Крім того, в 1981р. позивач зареєструвався за іншою адресою, а тому відсутні докази, що він на час смерті проживав з спадкодавцем. Щодо вимог про визнання договору дарування квартири недійсним, то позивач та його представники не вказали підстави для цього. Підстава - введення в оману може стосуватися сторін договору, а позивач не є стороною договору дарування. Вважає, що позивач не довів, що його права порушені відповідачами.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зазначили, що вони є родичами позивача. Після смерті ОСОБА_4 його син - позивач по справі, прийняв сервіз, годинник тощо, як сімейний спадок. Після смерті батька - його син переїхав проживати до міста Сміла. У серпні 2020р. під час прибирання у квартирі позивача, був виявлений заповіт, про який він не знав. Позивач не міг сам звернутися до нотаріуса, оскільки він має психзахворювання (періодично лікується, але не визнаний недієздатним і не визнаний обмежено дієздатним, сам ходить в магазин, приймає участь у виборах, проживає сам тощо), хоча і жив, і на даний час проживає сам. З 1989р. пошуки заповіту не здійснювалися, оскільки ніхто не знав про заповіт. Позивач після смерті батька забрав посуд, годинник, а також кольца, що залишились після смерті своєї матері.

В судове засідання не з`явилась третя особа, надавши заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про народження від 03.10.1973р., актовий запис №1140.

ОСОБА_4 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть від 26.06.1990р., актовий запис №2030. Зі слів представників позивача, матір позивача померла задовго до смерті його батька.

Відповідно до даних паспорту серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 31.07.1987р.

Відповідно до постанови державного нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори від 05.11.2020р., ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , що залишилась після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, зазначено, що спадкоємець ОСОБА_1 , в порушення вимог п.1, п.2 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, в ред. 1963р., не надав відомості, які б свідчили про те, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та не надав документи, що підтверджують спільне проживання з померлим. Також зазначено, що ОСОБА_1 не надав правовстановлюючі документи на майно, що належало померлому. Крім того, у постанові зазначено, що згідно довідки, виданої Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради м. Черкаси 21.10.2020р., разом із померлим ОСОБА_4 на день його смерті була зареєстрована дружина померлого ОСОБА_3 .

Крім того, судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 склав заповіт і на випадок своєї смерті зробив розпорядження: належну йому одну другу частину паєнагромаджень, внесених в ЖБК №21, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідає своєму синові ОСОБА_1 . Заповіт 16.06.1989р. посвідчений державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Плітко Н.І. (реєстр №1-3129).

Судом під час розгляду справи досліджено оригінал заповіту, що наданий представником позивача для огляду та його дублікат, який виданий 26.08.2020р. замість втраченого в.о. завідувача Черкаського обласного державного нотаріального архіву Починок Ю.В.(реєстр №1-102).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2020р., квартира АДРЕСА_5 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, що виданий 02.09.2020р. приватним нотаріусом Ткаченко І.П.

Крім того, на запит суду приватним нотаріусом Ткаченко І.П. надані документи, на підставі яких укладений договір дарування квартири: сам договір від 02.09.2020р., в якому зазначено, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 вказану квартиру. При цьому, дарувальнику нерухоме майно належить на підставі довідки №49, виданої Черкаським ЖБК №21 «Дніпро» 08.06.1994р., право власності на квартиру зареєстровано КП ЧООБТІ, відповідно до довідки №6266о від 29.10.2019р.; довідку від 08.06.1994р., відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_3 є членом ЖСК №21 «Дніпро», що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 і займає квартиру АДРЕСА_6 , балансова вартість квартири складає 4250рубл., ссуда виплачена повністю в березні 1986р.; реєстраційне посвідчення ЧООБТІ про те, що кооперативна квартира АДРЕСА_6 зареєстрована за ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі довідки №49 від 08.06.1994р. та записано в реєстрову книгу №7 за реєстровим номером 16 ст.169 від 23.06.1994р.; довідку КП ЧООБТІ від 29.10.2019р. аналогічного змісту; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_6 , виготовлений КП ЧООБТІ 22.10.2019р. за станом на 17.09.2004р.; довідку з Управління з питань державної реєстрації від 25.08.2020р. про те, що станом на 25.08.2020р. в квартирі зареєстровані дві особи; платіжні документи, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2020р., за якою право власності на квартиру АДРЕСА_6 зареєстровано 26.09.2004р. за ОСОБА_3 та інші документи, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2020р.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави (ст. 524 ЦК УРСР в ред. 1963р., що діяла на час виниклих правовідносин).

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК).

Як передбачено ч.1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року (ст. 533 ЦК).

Як передбачено ст. 534 ЦК, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (ст. 541 ЦК).

Як передбачено ст. 548 ЦК, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна (ст. 550 ЦК).

Паєнагромадження - це нагромадження пайових внесків (тлумачення по академічному словнику). Тобто, паєнагромадження - це сума пайових внесків члена кооперативу, внесених ним для будівництва кооперативного будинку та така, що перебуває на особистому рахунку у кооперативі. Право на паєнагромадження (частину паєнагромадження) являє собою право на грошову вартість паю. Право на пай включає до себе крім права на паєнагромадження також право на членство у кооперативі та на користування кооперативною квартирою. При цьому, право на грошову вартість паю не свідчить про право власності на нерухоме майно.

За змістом ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Якщо спадщина у зв`язку зі смертю члена кооперативу відкрилась до 1 липня 1990 року, тобто до набрання чинності Законом СРСР "Про власність" (який згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України "Про власність" від 7 лютого 1991 року) та відповідно до ст. 145 ЖК УРСР та п. 43 Типового статуту ЖБК (Типового статуту житлово-будівельного кооперативу (у редакції постанови Кабінету Міністрів УРСР від 27 червня 1972 року № 297) і п.п. 7, 55 Примірного статуту ЖБК (Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу від 30 квітня 1985 року № 186), відкривається спадщина не на квартиру, а на пай, який переходить до спадкоємців у порядку, передбаченому законом (ст.ст. 524-562 ЦК УРСР 1963 року), а члени його сім`ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них.

Спадкоємцям, що не користувались жилим приміщенням за життя спадкодавця, і тим, що відмовились від подальшого користування ним, кооператив виплачує успадкований пай або його частку (ч.ч. 4, 5 п. 43 Типового статуту ЖБК). Згідно зі ст. 15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру.

Так, згідно з пунктом 28 Типового статуту ЖБК (пункт 22 Примірного статуту ЖБК), пайові внески, сплачені членом кооперативу в рахунок вартості квартири, є коштами кооперативу.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд вважає, що позивачем жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено, що за життя його батько ОСОБА_4 мав паєнагромадження, які б ним були внесені в ЖБК №21, що знаходиться в АДРЕСА_1 (відповідно до змісту заповіту). Крім того, відсутні підтверджуючі дані, що він взагалі був членом ЖБК, яку саме суму пайових внесків ним особисто було внесено.

Сам по собі факт того, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив відповідне розпорядження на користь свого сина ОСОБА_1 , не дає підстав вважати, що він дійсно був власником чи мав право на Ѕ частини паєнагромаджень, як вказує останній. Крім того, враховуючи дані довідки №49 від 08.06.1994р., членом ЖБК №21 «Дніпро» була ОСОБА_3 і ссуда (укр. мова - позика) була повністю сплачена в березні 1986р. При цьому, інформація про те, що цю позику чи її частину, або вніс пайові внески (сплатив) ОСОБА_4 (за життя), відсутня.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки жодним чином не доведено, що спадкодавець - його батько ОСОБА_4 мав паєнагромадження і, відповідно сам позивач має право на такі паєнагромадження. Крім того, слід зазначити, що спірна квартира АДРЕСА_2 не входила в спадкову масу після смерті ОСОБА_4 , а відповідно до реєстраційного посвідчення від 23.06.1994р. зареєстрована на праві особистої власності за ОСОБА_3 на підставі вище вказаної довідки №49 від 08.06.1994р. Відсутні підтверджуючі дані про те, що і позивач ОСОБА_1 був членом ЖБК, чи вступив в члени ЖБК після смерті свого батька; не доведено, що він на час смерті батька проживав разом з ним в одному помешканні, тобто спірній квартирі.

Слід зазначити, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що після смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на, начебто, належну йому частину паєнагромаджень і частину спірної квартири.

Відповідно, не підлягають до задоволення і позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину як паєнагромаджень за заповітом, так і на Ѕ частину квартири, та й про визнання договору дарування квартири від 02.09.2020р., недійсним. При цьому, слід зазначити, що ні позивачем, ні його представниками взагалі не вказані підстави для визнання договору дарування недійсним. Посилання позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач заявив про сплив строку позовної давності. Позивач, через представників в судовому засіданні зазначив, що строки позовної давності не спливли, оскільки про заповіт стало йому відомо у серпні 2020р., а про договір дарування у вересні 2020р.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність), встановлюється в три рокит (ст. 71 ЦК УРСР).

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 цього ЦК).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦК, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (ч.1 ст. 80ЦК УРСР).

Оскільки позов, як на думку суду, є безпідставним та необгрунтованим, враховуючи наведені вище доводи та мотиви, то суд вважає, що строки позовної давності в даному випадку не повинні застосовуватись.

Також слід зазначити, що, якщо позивач мав намір отримати у спадщину певне майно після смерті свого батька, то він мав можливість подати відповідну заяву як спадкоємець по заповіту, так і спадкоємець по закону після смерті свого батька ОСОБА_4 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, враховуючи те, що про смерть останнього йому було відомо в день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, той факт, що він не знав про наявність заповіту, - не позбавляло його права вчинити дії щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (2 група інвалідності довічно).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька