КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/3621/21
Провадження № 2/552/1459/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2021 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі Сороці Є.С.,

За участю адвоката - Шанько І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ФРАХТ» про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

06.07.2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ФРАХТ» про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заробітної плати. В позовній заяві вказуючи на те, що 14.04.2021 року під час звернення до Полтавського обласного центру зайнятості з метою поставлення на облік для пошуку роботи та отримання державної соціальної допомоги по безробіттю йому стало відомо, що він є офіційно працевлаштованим у ТОВ «ЛЕГІОН - ФРАХТ» з 11.11.2016 року і по даний час. З відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 2016 року по 2020 рік включно наданих ГУДПС у Полтавській області ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» нараховує йому з 11.11.2016 року заробітну плату та здійснює відповідні відрахування до бюджету, про що йому раніше не було відомо. Починаючи з 2017 року він працював на декількох підприємствах та отримував заробітну плату. Проте, ніколи не перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ», не подавав жодних документів щодо працевлаштування, не отримував від відповідача заробітної плати. 31.05.2021 року він звернувся до ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» з вимогою про направлення до відповідного підрозділу ДПС України про його звільнення з ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ», що поновить його порушені права та законні інтереси, а також надасть йому можливість стати на облік до Полтавського обласного центру зайнятості з метою пошуку роботи та отримання державної соціальної роботи по безробіттю. Але на даний час жодної відповіді на його звернення надано не було. В зв`язку з чим просив суд визнати припиненими з 15 червня 2021 року трудові відносини ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ФРАХТ» у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Крім того, в позовній заяві вказував на те, що враховуючи вимоги ст. 43 Конституції України та ч.1 ст.115 КЗпП України він має право на заробітну плату. Враховуючи, що з 11.11.2016 року ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» нараховував йому заробітну плату, яку він не отримував. Тож враховуючи мінімальний розмір оплати праці, гарантований державою, заборгованість ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» з виплати йому заробітної плати на даний час становить 184 930,70 грн. Крім того, відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» йому належить виплата компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, яка склала 29.866,46 грн. В зв`язку з чим просив суд стягнути з ТОВ «ЛЕГІО-ФРАКТ» неотриману заробітну плату за час працевлаштування у ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАКТ», починаючи з 11.11.2016 року в сумі 184930,70 грн. Стягнути компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 29 866,46 грн. А також просив суд стягнути сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн.

07.07.2021 року судом відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

11.08.2021 року судом винесено ухвалу, якою зобов`язано Державну податкову інспекцію м.Полтави (36000, м.Полтава, вул.Європейська, 155) надати відомості про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з першого кварталу 2016 року по серпень 2021 року.

30.08.2021 року Головним управлінням ДПС у Полтавській області на виконання ухвали суд у від 11.08.21 року надано запитувану інформацію.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шанько І.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розгляд справи провести в підготовчому судовому засіданні та постановити рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» в судове засідання свого представника не направив, відзив на позовну заяву не надав, про причини неявки суд повторно не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило.

За наявності у справі достатніх доказів, враховуючи згоду позивача та вимоги статті 200 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи в підготовчому судовому засіданні.

Суд, заслухавши адвоката Шанько І.О., вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з листа Полтавської міської філії Полтавського обласного центру зайнятості від 30.06.2021 року №16/46/1249-21 (а.с.34) та відомостей з ДРФО ДПС України №1131 від 25.08.2021 року (а.с.82) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працевлаштований в Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ФРАХТ» з 11.11.2016 року і по даний час.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказував на те, що він ніколи не перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ», жодних заяв про прийняття його на роботу до ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» він не подав та не отримував від відповідача нараховану відповідно до чинного законодавства заробітну плату.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Відповідно до статті 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається зКЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору якими, крім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Так, згідно ч. 1ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Трудовий договір припиняється тільки за наявності підстав для його припинення. Підставою припинення договору є юридичний факт або сукупність юридичних фактів, закріплених у законі та необхідних для припинення трудового договору. Вони поділяються на два види: 1) дії (життєві ситуації, що відбуваються за волею людей; вольові акти їх поведінки) сторін трудового договору або осіб, які не є його сторонами; 2) події (життєві обставини, настання яких не залежить від волі та свідомості людей: закінчення строку трудового договору; смерть працівника або роботодавця - фізичної особи тощо).

У законодавстві про працю України встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян.

Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст. 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (пункти 3,7 ст. 36, ст. 45КЗпП України та ін.).

Отже, розірвання трудового договору стосується лише випадків, коли трудовий договір припиняється з ініціативи будь-якої з його сторін.

За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання припиненими трудових відносин ОСОБА_1 та ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» з 15.06.2021 року у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, судом встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «ЛЕГІО-ФРАКТ» на його користь неотриману заробітну плату за час працевлаштування у ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАКТ», починаючи з 11.11.2016 року в сумі 184930,70 грн., а також компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 29 866,46 грн.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 ЗУ «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із статтями 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Основною умовою для виплати громадянам компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів, зокрема, заробітної плати. При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що також у судовому засіданні не заперечувала і представник позивача адвокат Шанько І.О., позивач ОСОБА_1 жодного дня не працював в ТОВ «ЛЕГІОН-ФРАХТ» та не виконував роботу надану відповідачем, а тому фактично він не має права на виплату йому заробітної плати та компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати. А тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

А тому, суд приходить до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 10,12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати припиненими з 15 червня 2021 року трудові відносини ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ФРАХТ» у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м.Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ФРАХТ», , юридична адреса: м.Київ, вул.Новопирогівська, 50.

Повний текст рішення виготовлено 15.09.2021 року.

Головуючий суддя Т.В.Турченко