ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5815/21 Справа № 199/3217/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
14 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Деркач Н.М.,
за участю секретаря Синенка Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, -
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила усунути їй перешкоди з боку відповідача у праві користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення позивача до квартири.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року позовну заяву задоволено частково. Встановлено факт проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по 14 жовтня 2011 року. А також визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та поділено її по 1/2 частці кожному.
Відповідач не дає можливості позивачу користуватися даною квартирою, відмовляється у добровільному порядку передавати їй комплект ключів від неї. Позивач є повноправним власником 1/2 частини спірної квартири, право спільної сумісної власності на яку встановлено у судовому порядку. Позивач має намір жити і розпоряджатися зазначеною квартирою на свій розсуд, оскільки іншого житла на території України вона не має.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року задоволено позовні вимоги. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди з боку ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по 14 жовтня 2011 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,6 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року залишено без змін.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що постановою Верховного суду від 15 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року залишено без змін. Копію постанови роздруковано з єдиного державного реєстру судових рішень та долучено до матеріалів справи.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 30 квітня 2020 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження
№ 14-391цс19).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння .
Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Отже, усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було підтвердження факт відмови від передачі ключів від квартири позивача або її представникам, що підтверджує обгрунтованість посилань позивача про здійснення перешкод їй з боку відповідача у користуванні власністю.
З даним висновком також погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги щодо передвчасності даних позовних вимог, оскільки цивільна справа № 199/5408/18 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ знаходиться на касаційному розгляді спростовується прийнятою постановою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року.
Доводи апеляційної скарги щодо сумісного проживання сторін та періоду набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 колегія суддів відхиляє, оскільки вони не є предметом розгляду даної справи. Вказані питання вирішувались в межах цивільної справи № 199/5408/18, яка вже була переглянута в апеляційному та касаційному порядку.
Доводи апеляційної скарги щодо проживання позивача за межами держави не спростовують висновків суду, оскільки позивач як співвласник квартири має право користуватись та розпоряджатись своєю часткою відповідно до норм ст.317, 358 ЦК України. Крім того, позивач має право на постійне проживання в державі Ізраїль, що не перешкоджає їй користуватись та проживати у своїй квартирі в Україні з огляду на положення ч.6 ст.29 ЦК України, згідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), прийшов до висновку про усунення перешкод позивачу у праві користуванню своєю власністю. Враховуючи надані докази колегія суддів погоджується з висновком районного суду про задоволення позовних вимог.
Докази та обставини, на які посилається відповідач в своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко Н.М. Деркач