КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/244/21

номер провадження: 22-ц/824/7667/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 рокуу складі судді Гусак О.С., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву від 17 березня 2011 року, на підставі якої отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 23 листопада 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 17 302 грн 76 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12 737 грн 18 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 4 565 грн 58 коп.

З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 березня 2011 року у розмірі 12 737 грн 18 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 рокуу задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати таухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано що спірні правовідносини виникли на підставі договору приєднання і регулюються ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. Тому представник позивача вважає, що відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, що підтверджується судовою практикою у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 624/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17.

Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Вказує, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг та виконували його, оскільки відповідач активував кредитну карту, користувався кредитним рахунком, частково погашав заборгованість, а також звернувся до банку з метою перевипуску картки, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору та погодження відповідних умов.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено засади змагальності, об`єктивності та неупередженості, оскільки, не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, суд, замість відповідача, сам навів доводи проти вимог позивача і відмовив у задоволені позову, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору. Також вказує, що місцевий суд, замість посилань на факти, обґрунтовує оскаржуване рішення посилаючись на практику Верховного Суду, яка не є доказовою базою у справі.

Зазначає, що суд необґрунтовано зробив перерахунок заборгованості та відмовив в задоволені позовних вимог, оскільки розрахунок суду не відповідає умовам договору та безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути всі фактично отримані кредитні кошти, проценти за користування ними, а також неустойку у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань.

Вказує, щобанк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, однак суд першої інстанції, всупереч ст.1054 ЦК України, відмовив у стягненні частини заборгованості за простроченим тілом кредиту, дійшовши помилкових висновків про наявність підстав для її зменшення.

Вважає, що відмовляючи у стягненні частини тіла кредиту, суд першої інстанції порушив основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правильних висновків, прийняв законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» ґрунтуються формальних підставах та не спростовують висновків суду. Просить апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 12 737 грн 18 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що для формування єдиної правозастосовної практики у спорах між фізичними особами та банками, між якими існують правовідносини внаслідок підписання позичальниками анкет - приєднань до визначених банком умов, Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 сформовано дві позиції, які полягають в тому, що:

якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, з огляду на приписи ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів;

споживач у цих правовідносинах є слабшою стороною, тому недотримання банком вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування станом на час підписання такої анкети, а також можливість внесення банком змін в істотні умови договору в односторонньому порядку (наприклад, через внесення змін на вебсайті банку) не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливлює покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Зазначає, що у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду залишила без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з позичальника фактично використаних ним коштів на користь банку, а в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору скасувала та ухвалила нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Тому, з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, зарахування позивачем частини внесених відповідачем коштів на погашення відсотків за користування кредитом та пені є помилковим, що має наслідком неправильно сформовану позивачем заборгованість відповідача за тілом кредиту. Враховуючи розрахунок заборгованості та наведене, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за тілом кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 березня 2011 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву, на підставі якої отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом. Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.24), копією паспорта відповідача (а.с.52), розрахунком заборгованості (а.с.6-14), випискою про рух коштів по рахунку відповідача (а.с.15-21), довідкою про зміну умов кредитування (а.с.22).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість відповідача за наданим кредитом до середини 2017 року не перевищувала 600 грн 00 коп. та станом на 15 червня 2017 року становила 490 грн 89 коп. Кошти, що були внесені відповідачем після цієї дати, покривали частково тіло кредиту та частково відсотки за користування кредитом та пеню.

Як вбачається з вказаного розрахунку заборгованості, а саме, згідно графи «витрати клієнтом кредитних коштів» відповідачем витрачено кредитних коштів у розмірі 23 958 грн 77 коп., одночасно, відповідно до графи «сума погашення за наданим кредитом» відповідачем внесено на погашення заборгованості суму у розмірі 27 775 грн 97 коп. (а.с.6-14).

Кредитний договір між сторонами був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг. Інших умов договору сторони не підписували. Однак, підписана відповідачем анкета-заява не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та пені, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами та пені.

Отже, установивши, що різниця між погашеними відповідачем коштами та тілом кредиту становить 3 817 грн 20 коп., яка переплачена відповідачем, і позивач помилково зараховував частину внесених відповідачем коштів на погашення відсотків за користування кредитом та пені, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем за тілом кредиту.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, є необгрунтованими з наведених вище підстав.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції, що спірні правовідносини виникли на підставі договору приєднанняі регулюються ст.634 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Виходячи зі змісту ст.634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

До даних правовідносин неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, так як Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались в період - з часу виникнення спірних правовідносин 17 березня 2011 року до моменту звернення до суду із цим позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Як вже зазначалось анкета-заява не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, крім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимог ч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

Наведене вище свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами та неустойки (пені).

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування висновків Верховного Суду, згідно яких не підписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки:

- справа № 923/760/18 господарська і в ній інші фактичні обставини, зокрема кредит отримано юридичною особою, на яку не розповсюджується законодавство про захист прав споживачів;

- справа № 642/5533/15-ц як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень Верховним Судом взагалі не розглядалася, а наведений у скарзі витяг із судового рішення міститься у постанові апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2016 року;

По-друге, наведені доводи суперечать положенням закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати Касаційного цивільного суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, такий висновок відповідає принципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом засад змагальності і неупередженості, оскільки матеріали справи не містять обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані.

По-перше, наведені доводи свідчать про хибне розуміння позивачем принципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Саме від доведеності досягнення між сторонами згоди щодо умов та розміру сплати процентів і неустойки у договорі залежало, чи виникли такі обов`язки у відповідача, чи ні. Позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази досягнення згоди у належній формі з цих питань, побудував свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить необхідність сплати коштів у визначених ним розмірах.

З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

По-друге, процесуальний закон покладає на суд обов`язок при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Такий припис цивільного процесуального закону кореспондується із положеннями п.1 ч.2 ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно якої Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Крім того, таке кореспондується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, закріпленим у преамбулі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс Верховний чи Конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що висновок суду щодо відмови у стягненні частини тіла кредиту порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення, в тому числі не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: