Справа № 444/121/20
Провадження № 2/444/95/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

01 вересня 2021 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Мікула В. Є.

секретар судового засідання Сагаль Д.А.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача- адвоката Тимчишин М.Й.

третя особа ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Шостої Львівської Нотаріальної Контори, Куликівської селищної ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та дубліката Свідоцтва про право власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, третіх осіб про визнання недійсним свідоцтва про право власності та дубліката Свідоцтва про право власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що спірний будинок АДРЕСА_1 належав двом рідним сестрам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по Ѕ частці. Позивачка стала власником Ѕ частки будинку на підставі договору дарування своєї частки ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування. ОСОБА_5 свідоцтва про право власності не отримувала.

Довідкою Червоноградського МБТІ від 06.06.2014р. підтверджується що Ѕ частини будинку зареєстрована за ОСОБА_1 , друга частина будинку не зареєстрована.

Позивач стверджує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до Надичівської сільської ради із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 . Натомість, Надичівська сільська рада видає дублікат Свідоцтва про право власності. Позивач вважає, що вказані дії Надичівської сільської ради є неправомірними.

Крім цього, позивач стверджує, що Свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане 6-ю Львівською державною нотаріальною конторою є незаконне оскільки дублікат свідоцтва не відповідає оригіналу, такий відсутній; пропущений строк прийняття спадщини; у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі згаданого свідоцтва; нотаріус зобов`язаний був запропонувати спадкоємцям звернутись в суд; строк для прийняття спадщини пропущений більш як на 10 років.

При розгляді справи, позивач подав уточнені позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задоволити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, проте скерували до суду свої пояснення по справі та просили суд розгляд справи проводити без їх участі.

Так, з пояснень завідувача Шостої львівської державної нотаріальної контори Горонна І.С. вбачається, що 08.06.2017 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті гр. ОСОБА_8 , звернулися його спадкоємці - син

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . У заяві зазначено, що на день смерті у спадкоємця

також залишилось спадкове майно права та обов`язки, що належали спадкодавцю, а саме: 1/2

частина житлового будинку, який знаходиться в селі Стронятин Жовківського району

Львівської області, яка належала його дружині ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняв, але юридично не оформив

своїх спадкових справ.

На запит державного нотаріуса, КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної

інвентаризації» надало довідку № 2951 від 05.07.2016 року у якій повідомило, що житловий

будинок

АДРЕСА_1 зареєстрований по 1/2 частині:

-за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності

виданого виконкомом Надичівської сільської ради 28.10.1991 року згідно рішення

Нестерівського райовиконкому № НОМЕР_1 від 24.10.1991 року;

-за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Головач О.Р., приватним нотаріусом Жовківського РНО 28.12.2006 року за № 991.

Згідно наявного в матеріалах спадкової справи Дублікату Свідоцтва про право

особистої власності на житловий будинок від 28.10.1991 року, виданого Виконавчим

комітетом Нестерівської районної ради народних депутатів Львівської області, одна друга

частина будинковолодіння, яке знаходиться в

АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, головою якого є

ОСОБА_5 . Запис про право власності здійснено в реєстрову книгу № 1 за № 49

28.10.1991 року.

У зв`язку з чим, 30.08.2017 року державним нотаріусом видано спадкоємцям

ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 свідоцтва про право власності на спадщину за законом

саме, на 1/2 частку з 1/2 частини житлового будинку

АДРЕСА_1 .

Третя особа ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечила, просила в їх задоволенні відмовити. Зокрема, посилається на те, що вона є власником Ѕ будинку АДРЕСА_1 . Дана частина будинку отримана нею згідно договорів дарування від ОСОБА_9 (1/4 частка будинку) та від ОСОБА_10 (1/4 частка будинку). Посилається на те, що позивач не вказує яке його право порушено оскаржуваним свідоцтвом виданим Шостою державною нотаріальною конторою. Позивач не має жодного відношення до будинку АДРЕСА_1 . Тому, вважає, що даний позов є неналежним способом захисту своїх прав та інтересів, він не призведе до відновлення порушеного права.

Крім цього, третя особа посилається на те, що Жовківським районним судом Львівської області розглядалась справа № 444/1511/17 за позовом ОСОБА_1 до Надичівської сільської ради та інших про визнання права власності на Ѕ буд. АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Рішенням суду від 09.07.2018р. в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 27.12.2018р. вказане рішення залишено без змін. В даній справі детально досліджувались обставини того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (дівоче ОСОБА_10 ), є спадкоємцями Ѕ будинку після смерті своєї матері. Зокрема досліджувався і той факт, що спадкова справа № 6/2006 після смерті ОСОБА_8 заведена ще 12.01.2006р., оскільки той фактично вступив у спадщину. Вже після його смерті діти ( ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) подали заяву успадкування після смерті батька. Тобто, жодних термінів звернення на спадкування не пропущено, адже спадкова справа заведена 12.01.2006р.

Також посилається на те, що згаданим рішенням суду підтверджено, що ОСОБА_1 не має відношення до Ѕ будинку, адже суд відмовив їй у визнанні права власності.

Третя особа стверджує, що позивач не вказує жодної статті, жодного законодавчого акта, який б на його думку, порушив відповідач. Крім цього, Свідоцтва про право на спадщину за законом, видані Шостою Львівською державною нотаріальною конторою датовані 30.08.2017р., жодного свідоцтва від 13.08.2017р. (як вказує позивач в позові) не існує.

Третя особа ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечив, просив в їх задоволенні відмовити. Зокрема, стверджує, що дійсно допомагав ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в оформленні документів на спадщину, яка складалась з Ѕ будинку АДРЕСА_1 . Це пов`язано з тим, що через стан здоров`я та поважний вік останні не мали змоги оформити свої документи про право власності. Зокрема, для оформлення документів, необхідно було часто їздити до с. Надичі, м. Жовква, та м. Червоноград. Адже в с. Надичі знаходиться сільська рада, до якої відноситься с. Стронятин. В м. Жовква знаходяться районні установи, в т.ч. представництво БТІ. Саме ж БТІ та ЕО знаходиться в м. Червоноград.

Третя особа також вважає, що ОСОБА_1 , на момент звернення до суду, не має жодного відношення до буд. АДРЕСА_1 . А видане свідоцтво жодним чином не зачіпає її інтереси чи права.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи,суд приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ч.1 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав,свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України переучено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Після смерті ОСОБА_14 , яка залишила заповіт на корить своїх дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 оформила своє право на Ѕ будинку по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 не оформила. Згодом, ОСОБА_4 подарувала свою частку Ѕ будинку на користь позивача.

Відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих Шостою Львівською державною нотаріальною конторою від 30.08.2017р. (зареєстрованих в реєстрі за № 1-331 та № 1-333), ОСОБА_9 та ОСОБА_10 успадкували за законом майно, після смерті свого батька ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи те, що в померлого ОСОБА_8 не було батьків та дружини (які померли раніше), єдиними спадкоємцями залишились його діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які і успадкували його майно, в т.ч. Ѕ будинку АДРЕСА_1 .

При розгляді даної справи, позивач подав клопотання про витребування спадкової справи, яке суд задоволив, а нотаріальна контора надала копію спадкової справи.

З матеріалів спадкової справи, а також з листа Шостої Львівської державної нотаріальної контори від 20.03.2018р. № 489/02-14, вбачається, що спадкова справа відкрита після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємці звернулись з заявами від 12.01.2006р. Тобто, через два місяці після смерті, а відтак, твердження позивача, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пропустили шестимісячний строк для відкриття спадщини, не знаходить свого правового обґрунтування та спростовується наявними доказами.

Відповідно до приписів п.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місцепроживання спадкодавця.

З огляду на це, позивач безпідставно стверджує, що Шостою Львівською державною нотаріальною конторою порушено територіальність. Адже, при відкритті спадщини, нотаріусом було перевірено останнє місце проживання померлої (померлого) та відкрито спадкову справу.

Законодавство не встановлює обов`язку спадкоємців звертатись до нотаріуса в кожному окремому регіону з окремими заявами, де буде виявлено майно померлого.

Померлий ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини, оскільки спільно з нею проживав по АДРЕСА_2 . Як вже було згадано, законодавство не вимагає приймати кожен об`єкт у спадщині, а говорить про прийняття спадщини. Треті особи, заперечуючи проти позову, обґрунтовано посилаються на те, що померлий може мати декілька об`єктів до спадкування, а спадкоємцям достатньо проживати чи користуватись одним із цих об`єктів. Це буде вважатись, що спадкоємець фактично вступив у спадщину.

Згідно матеріалів судової справи та спадкової справи, вбачається, що ОСОБА_5 мала право на Ѕ будинку після смерті своєї матері. Але померла та не встигла оформити своє право. Проте, її чоловік - ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після її смерті, проте також не оформив та помер. Його діти - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 своєчасно подали заяви на прийняття спадщини після смерті свого батька.

Жовківським районним судом Львівської області розглядалась справа № 444/1511/17 за позовом ОСОБА_1 до Надичівської сільської ради та інших про визнання права власності на Ѕ буд. АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Рішенням суду від 09.07.2018р. в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 27.12.2018р. вказане рішення залишено без змін. В даній справі досліджувались обставини того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (дівоче ОСОБА_10 ), є спадкоємцями Ѕ будинку після смерті своєї матері та батька. Зокрема досліджувався і той факт, що спадкова справа № 6/2006 після смерті ОСОБА_8 заведена 12.01.2006р., оскільки той фактично вступив у спадщину. Вже після його смерті діти ( ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) подали заяву успадкування після смерті батька. Тобто, жодних термінів звернення на спадкування, про яке вказує позивач, не пропущено, адже спадкова справа заведена 12.01.2006р.

Вищезгаданим рішенням суду підтверджується думка третіх осіб, що ОСОБА_1 не має відношення до Ѕ будинку, адже суд відмовив їй у визнанні права власності. Іншу Ѕ будинку, яку їй подарувала ОСОБА_4 , позивач втратила в результаті примусового відчуження, яке відбувалось в межах виконавчого провадження. Тобто, на момент розгляду даної справи, позивач не мала частки власності в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.4 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами ч.1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд погоджується з думкою третіх осіб, що позивач вказує та жодним чином не обґрунтовує як дії відповідача порушують право чи інтерес позивача і яке саме право. Тобто, позивач не обґрунтовує яке його право порушено оскаржуваними свідоцтвами, які видані Шостою державною нотаріальною конторою.

Як стверджує Верховний Суд, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС

від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18),

від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Тобто, судова практика, зокрема і думка Великої Палати, чітко вказує на те, що позивач повинен обрати належний спосіб захисту своїх прав та інтересів, який призведе до реального відновлення порушених прав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 23.12.2020р. № 910/7579/16. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В частині 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, яким може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі №910/14255/18».

Вказана позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18.

У відповідності з п. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Треті особи посилаються, а позивач цього і не спростовує, що на сьогодні, ОСОБА_3 є власником Ѕ будинку АДРЕСА_1 . Іншою частиною будинку, а це Ѕ є у власності ОСОБА_2 .

Право власності ОСОБА_3 на Ѕ будинку виникло на підставі договорів дарування ј від 03.10.2017р., дарувальник ОСОБА_10 та договору дарування ј від 08.09.2017р., дарувальник ОСОБА_9 .

Право власності ОСОБА_2 на Ѕ будинку ( яка раніше належала позивачу- ОСОБА_1 на підставі договору дарування) виникло після придбання ним даної частки на електронних торгах від 14.05.2019р. на підставі акта приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А.

Договори дарування ніким не оскаржені та не скасовані, не визнанні недійсними, а позивачем їх не оскаржено.

Треті особи обґрунтовано посилаються на те, що оскаржені свідоцтва вже вичерпали свою дію, вони не підтверджують право власності за ОСОБА_9 чи за ОСОБА_10 .

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Керуючись статтею 2, 10, 82, 258, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Шостої Львівської Нотаріальної Контори, Куликівської селищної ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним Свідоцтва про право власності, яке видано Шостою Державною нотаріальною конторою м.Львова на ім`я ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 13.08.2017р. на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та про визнання недійсним дубліката Свідоцтва про право власності на житловий будинок 33 від 28.10.1991 р. по АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_5 , виданий рішенням виконкому Надичівської сільської ради № 2 від 27.07.2017р.- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 10.09.2021р.

+

Суддя: Мікула В. Є.