ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7869/19 Номер провадження 22-ц/814/1785/21Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю,В., Чумак О.В.

секретар: Яковенко В.С.

за участю: представника позивачів (апелянтів) - адв. Москаленко І.О.

представника відповідача-адв. Голяніщева Д.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Москаленко Ігоря Олексійоваича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2021 року (повний текст складено 04.06.2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року позивачі звернулись до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на іпотечну квартиру (за адресою: АДРЕСА_1 , що була предметом договору іпотеки, укладеного в рахунок забезпечення виконання кредитного договору №0 від 20.12.2007р.) за ТОВ «Кей-Колект», прийняте нотаріусом з грубим порушенням вимог набрання чинності вказаним рішенням суду).

Також, позивачі, з посиланням на судову практику (позиція Верховного Суду у справі № 465/1310/17), вказували, що такими діями нотаріуса фактично відбулося примусове стягнення спірної квартири без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».ст.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.33 ЗУ «Про іпотеку», статей 5-7 ЗУ «Про нотаріат», п.3. ч.1 ст.2, абз.5 п.5 ст.3, ч.1 п.4 ст.18 та ч.3 ст20, ст.24, ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.15 р.

Вказаним рішенням нотаріуса, на думку позивачів, було порушено їх право власності та право на житло в іпотечній квартирі, що є їх єдиним та постійним місцем мешкання. Позивачі вважають, що ТОВ «Кей-Колект» використало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки є рішення суду по справі № 2/1622/90/2021 від 25.06.2012р., що набрало законної сили, про звернення стягнення на предмет іпотеки (яке не виконане, і строк пред`явлення якого до примусового виконання сплив); ТОВ «Кей-Колект» не мав права звертатись до нотаріуса у позасудовому порядку (після

З урахуванням наведеного прохали: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 27903715 від 22.01.2016 р., на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () було зареєстровано право власності на квартиру позивачів АДРЕСА_1 кв; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності №12983727 (т.1, а.с.7-15).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, відмовлено у повному обсязі.

З вказаним рішенням не погодились позивачі, представник яких, в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати на ухвалити нове, про задоволення позовних вимог у повному обсязі; вирішити питання судових витрат; видати виконавчі листи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що про порушення своїх прав позивачі дізнались лише 16.02.2016 року та ними було подано позов в порядку адміністративного судочинства, який ухвалою суду від 16.07.2018 року залишено без розгляду. Після чого позивачі заявили аналогічні вимоги в порядку цивільного судочинства, які є предметом даного судового розгляду. На підставі викладеного, вважають, що зі звернення позивачів з даними вимогами до Окружного адміністративного суду м. Києва, строк позовної давності було перервано.

У судовому засіданні представник позивачів доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та убачається з матеріалів справи, 20.12.2007 року між третьою особою у справі, ОСОБА_5 та АКІБ «УКРСИББАНК» укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого ОСОБА_5 отримав від АКІБ «УКРСИББАНК» споживчий кредит у розмірі 42 030,00 доларів США (т.1, а.с.18-24).

В рахунок забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивачі у даній справі) та АКІБ «УКРСИББАНК» укладено договір іпотеки від 20.12.2007р., посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №9043 (т.1, а.с.25-27).

За даним іпотечним договором позивачі передали в іпотеку АКІБ «УКРСИББАНК» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв.м.

Також, судом установлено, що 17.03.2009 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивачі у даній справі) та АКІБ «УКРСИББАНК» укладено Додаткову угоду № 1 до договору іпотеки від 20.12.2007р., посвідчену приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. та зареєстровану за № 476.

У подальшому, у зв`язку з виникненням у ОСОБА_5 , як позичальника, заборгованості перед АКІБ «УКРСИББАНК» за договором споживчого кредиту № 0 останній, в жовтні 2009 року звернувся до Київського районного суду м. Полтави (справа №2-1372/2011), який на підставі ухвали від 09.06.2010р. передав справу за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави (провадження №2/1622/90/2012).

Так, в межах розгляду вказаної справи, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.03.12р. залучено ТОВ «Кей-Колект», як правонаступника позивача АКІБ «УКРСИББАНК», на підставі договору факторингу № 1 від 12.12.2011 р., укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» та ТОВ «Кей-Колект», а також договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12.12.11р., посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Маєнко Е.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 649-650.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2012 року, що набрало законної сили 15.10.2012р., позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 20.12.2007 року у сумі 358902,11грн, що складається з 39846,87дол. США - залишок основної заборгованості по кредиту, 4789,93дол. США - прострочена заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом; 20,72дол. США - сума пені за несвоєчасне погашення простроченої заборгованості за кредитом; 108,05дол. США - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом; сума штрафу - 500грн, сума штрафу - 500грн.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м. в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.12.2007 року; вирішено питання судових витрат (т.1, а.с.28-32).

У подальшому ТОВ «Кей-Колект» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни із заявою про реєстрацію права власності за ним на іпотечну квартиру.

Як убачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №57811513 від 20.04.2016 року, 22.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 27903715, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () було зареєстровано право власності на належну позивачам квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0кв.м, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності № 12983727 (т.1, а.с.33-34).

Підставою вчинення нотаріальної дії зазначено: договір іпотеки №9043, виданий 20.12.2017р. приватним нотаріусом Полтавського МНО Гризуновою О.В.

Постановляючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки реєстрація відповідачем за ТОВ "Кей-Колект", як іпотекодержателем, права власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки протягом дії мораторію прямо суперечить вимогам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира є єдиною нерухомістю, якою володіють позивачі, її загальна площа становить 64,0кв.м і вона виступала в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, наданим в іноземній валюті.

Проте, судом першої інстанції було постановлено рішення про відмову в позові за пропуском строку позовної давності, оскільки позивачі про порушення їх прав довідались 18.02.2016 року, а з даним позовом до суду звернулись лише 02.09.2019 року. Підстав для переривання такого строку, місцевим судом встановлено не було.

Такі висновки суду першої інстанції в основному відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У підпункті 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вказано, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зазначено, що:

«за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)».

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15 зроблено висновок, що:

«згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону №1304-VII не підлягає виконанню.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у справі, яка переглядалася, місцевий суд не врахував, що Закон №1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів».

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-58цс15 вказано, що:

«відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права».

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-345цс15 зроблено висновок, що:

«установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Отже, судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, якими задоволено позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з установленням порядку виконання такого рішення - з моменту припинення дії мораторію не свідчать про неправильне застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зазначено, що:

«мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки Закон №1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Однак, у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції, погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не врахував, що норми Закону № 1304-VII не передбачають підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, і допустив неправильне застосування положень цього Закону, що призвело до неправильного вирішення спору».

Відтак, наведене свідчить, що місцевим судом було помилково вказано на неправомірність рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. щодо проведення державної реєстрації права власності на іпотечну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, з огляду на встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій, оскільки такий не позбавляє права на звернення стягнення на майно, а лише унеможливлює виконання відповідного рішення суду на строк дії мораторію.

Проте, розділом 5 укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АКІБ «УКРСИББАНК» договору іпотеки від 20.12.2007 року визначено наступне:

-Пункт 5.1. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки тшлхом позасудового врегулювання.

-Пункт 5.2. Позасудове врегул.ювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: - (п.5.2.1.) передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку»; - (5.2.2.) отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодержателя на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку».

-Пункт 5.3. Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки.

При цьому, матеріалами справи установлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2012 року, що набрало законної сили 15.10.2012р., зокрема, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м. в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.12.2007 року; вирішено питання судових витрат (т.1, а.с.28-32).

Відтак, оскільки рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, набрало законної сили ще 15.10.2012 року, то, з урахуванням наведених вище положень пункту 5.3 договору іпотеки від 20.12.2007 року, іпотекорежатель втратив право на позасудове врегулювання даного питання, а тому наявні підстави для визнаня протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 27903715 від 22.01.2016 р., на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () було зареєстровано право власності на квартиру позивачів АДРЕСА_1 кв, з одночасним скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності № 12983727.

При цьому, як установлено матеріалами справи, 16.01.2020 року ТОВ «Кей-Колект» в особі представника - адвоката Голяніщева Д.Ю. подано до місцевого суду заяву про застосування до даних правовідносин строку позовної давності (т.1, а.с.126).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За приписом частини другої та третьої статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінюєдокази засвоїм внутрішнімпереконанням,що ґрунтуєтьсяна всебічному,повному,об`єктивному табезпосередньому дослідженнінаявних усправі доказів (ч.1).Жодні доказине маютьдля судузаздалегідь встановленоїсили.Суд оцінюєналежність,допустимість,достовірність кожногодоказу окремо,а такождостатність івзаємний зв`язокдоказів уїх сукупності(ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

З матеріалів справи вбачається та, як зазначено позивачами у позові, що «про факт реєстрації права власності на іпотечну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» їм стало відомо 18.02.2016» (т.1, а.с. 9).

Відтак, з урахуванням наведеного, зважаючи на те, що з даним позовом позивачі до суду звернулися лише - 02.09.2019 року (дата на штампі суду про надходження позовної заяви) та зважаючи на те, що відповідач подав суду першої інстанції заяву з проханням застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, який за загальним правилом статті 257 ЦК України встановлено у три роки, при цьому стороною позивачів не вказано на жодні обставини поважності пропуску такого строку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відмови в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі, як на підставу переривання строку позовної давності, на те, що ними було подано, аналогічним даному, позов в порядку адміністративного судочинства, який ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2018 року залишено без розгляду, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності.

(Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року, справа № 922/1467/19).

Окрім того, місцевим судом в оскаржуваному судовому рішенні було вірно вказано, що залишення судом позовної заяви без розгляду (внаслідок звернення із заявою про залишення позову без розгляду) не дає підстав вважати, що таке звернення може впливати на позовну давність і призводить до нового початку її перебігу.

Відтак, належних та допустимих доказів на підтвердження подачі даного позову у визначений законом строк, ні до місцевого суду, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

З урахуванням наведеного, оскільки доводи місцевого суду в оскаржуваному рішенні про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачами строку позовної давності, апелентами у поданій скарзі жодним чином не спростовано, то рішення суду від 25.05.2021 року підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Москаленко Ігоря Олексійоваича,- залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 25 травня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 13.09.2021 року.