ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 вересня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/670/21

Головуючий у першій інстанції Савченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1293/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головний державний виконавець Менського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м. Суми) Ющенко Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 13 липня 2021 року (місце ухвалення м. Мена, дата складання повного тексту 13.07.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах. В обгрунтування посилався на те, що 13.03.2006 був виданий виконавчий лист Щорського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 02.03.2006 і до її повноліття.

Постановою ВДВС Менського РУЮ від 29.11.2013 було повернуто виконавчий лист стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з поданою заявою стягувача про повернення виконавчого листа без виконання, проте починаючи з листопада 2013 року по березень 2021 року заборгованість по аліментах продовжувала нараховуватись.

10.03.2021 виконавчою службою було повторно відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів. До постанови додано розрахунок заборгованості по аліментам, який становить 110 036, 75 грн. Позивач посилається, що заборгованість по аліментам нарахована за минулий час.

ОСОБА_1 не погоджується з розрахунком та вважає, що підлягає звільненню від сплати заборгованості по аліментам, при цьому посилається на те, що подання стягувачем заяви про повернення виконавчого листа стягувачу свідчить про те, що вона не бажала отримувати аліменти та без поважної причини не пред`являла виконавчий лист до виконання з листопада 2013 року по березень 2021 року. Позивач посилається на ч. 1 ст. 194 СК України, згідно якої аліменти не можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше ніж як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

У позові позивач просив звільнити його від заборгованості по аліментах з листопада 2013 року по лютий 2021 року в розмірі 105 615,75 грн по виконанню виконавчого листа № 2-93 від 13.03.2006.

Рішенням Менського районного суду від 13.07.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, відмовлено.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції послався на те, що позовні вимоги є необгрунованими, зазначивши що позивачем не надано доказів, що стосуються періоду виникнення заборгованості та поважності причини її виникнення, яка має істотне значення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Менського районного суду від 13.07.2021, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У скарзі заявник посилається на те, що стягувач без поважної причини не пред`являла виконавчий лист до виконання з листопада 2013 року до березня 2021 року, такими діями відповідачкою штучно створена заборгованість по аліментах, що поставило позивача в рамки неможливості надання їй грошових коштів. Місцевий суд не з`ясував поважну причину не пред`явлення виконавчого документу до виконання, та не врахував позбавлення батьківських прав позивача відносно доньки, що в свою чергу позбавляє можливості останнього на спілкування з дитиною, надавати кошти особисто, та перераховувати кошти відповідачці, оскільки вона не бажала їх отримувати. Позивач погоджується сплачувати аліменти тільки з моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 13.03.2006 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто 02.03.2006, і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11-13).

На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист (а.с. 11), на підставі якого постановою Головного державного виконавця Менського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м. Суми) Ющенко Т.О. про відкриття виконавчого провадження від 10.03.2021 було відкрито виконавче провадження (а.с. 9).

Згідно з розрахунками заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 10, 14-21) за період з грудня 2013 року по березень 2021 року, заборгованість зі сплати аліментів становить 110 036, 75 грн.

Матеріали справи містять копію постанови головного державного виконавця Менського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Ющенко Т.О. про арешт майна боржника ОСОБА_1 (а.с. 52).

16.04.2021 позивач звернувся до Менського РВ ДВС Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) з письмовою заявою, в якій зазначив, що згідно рішення суду він позбавлений батьківських прав на доньку, заборгованість у розмірі 110 036, 75 грн відразу сплатити не має можливості, оскільки майна не має, ніде не працює, живе за рахунок заробітків. Зобов`язувався по частинам сплачувати даний борг (а.с. 56).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на відсутність підстав для задоволення позову та недоведеність позовних вимог, зазначивши що позивачем в обґрунтування позову не надано доказів, що стосуються періоду виникнення заборгованості та поважності причин її виникнення, яка має істотне значення.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

За частиною першою статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платник аліментів за рішення суду може бути звільнений від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе що вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може за передбачених статтею 197 СК України умов повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною восьмою Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини врегульовано СК України та є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі, що переглядається, судом безспірно встановлено, що позивач має заборгованість зі сплати аліментів. При цьому позивач ОСОБА_1 не заперечує свого обов`язку брати участь в утриманні дитини, проте посилається на те, що позивачкою не було пред`явлено виконавчого листа до виконання за період з листопада 2013 року до березня 2021 року, такими діями останньою штучно створена заборгованість по аліментах, що поставило позивача в рамки неможливості надання їй грошових коштів.

Не можуть бути підставою для скасуванні правильного по суті рішення суду вказані вище доводи заявника, оскільки ОСОБА_1 не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності передбачених частиною другою статті 197 СК України обставин, що мають істотне значення та могли б слугувати підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи встановлено, що позивач є працездатною особою, має задовільний стан здоров`я, що дає йому можливість матеріально утримувати дитину, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним направлялися кошти на утримання дитини.

Посилання апелянта, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції на те, що позивач позбавлений батьківських прав щодо дитини, непред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання за період з листопада 2013 року до березня 2021 року, чим створена заборгованість по аліментах, не є підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, оскільки такі доводи не є обставинами, що мають істотне значення для звільнення від заборгованості по аліментам в розумінні частини другої статті 197 СК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін.

Згідно положень ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставиною, яка підлягає доказуванню у даній справі, є факт наявності обставин, визначених статтею 197 СК України як підстави для звільнення від сплати заборгованості по аліментам або розстрочення її виплати. За загальними правилами доказування обов`язок по доведенню цих обставин покладається саме на позивача.

Посилання позивача на ч. 3 ст. 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, не є підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки вказана норму виключено Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, що набув чинності 05 жовтня 2016 року.

Частина третя статті 197 СК України, на яку посилається позивач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на час пред`явлення стягувачем виконавчого листа до органів державного виконавчої служби вказана правова норма втратила чинність.

Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи викладене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 16.09.2021.

Головуючий Судді :