Постанова

Іменем України

10 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 607/23622/19

провадження № 61-7707св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі прокуратури Тернопільської області,

третя особа - Державна казначейська служба України,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 12 серпня 2020 року у складі судді Ромазана В. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у складі колегії суддів: Щавурської Н. Б., Сташківа Б. І., Хоми М. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі прокуратури Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі прокуратури Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що

у період із 05 серпня 2013 року до 25 січня 2014 року його незаконно утримували під вартою в Тернопільському ІТТ та Чортківському СІЗО.

Постанову про зміну запобіжного заходу винесено за його відсутності у судовому засіданні та без оголошення в міжнародний розшук. Під час перебування під вартою його проти волі, під конвоєм в наручниках примушували пройти медичне обстеження в поліклінічному відділенні Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, де було багато людей і він відчував глибоке приниження.

07 серпня 2013 року під час перебування в ІТТ до нього було застосовано фізичну силу та придушування, внаслідок чого його було госпіталізовано у реанімаційне відділення психоневрологічної лікарні з діагнозом «лакунарний інсульт».

Під час перебування в лікарні до нього застосовувалися тримання прикутим наручниками до ліжка, 27 листопада 2013 року під час конвоювання та посадки у спеціальний автомобіль (автозак) він отримав травму лівого плечового суглобу.

28 листопада 2013 року у судовому засіданні, перебуваючи під вартою, внаслідок душевних страждань у нього виник гострий фізичний біль за грудниною, запаморочення, загальна слабкість. Після виклику бригади швидкої допомоги у нього зупинилось серце та дихання, після надання медичної допомоги у вигляді непрямого масажу серця він опритомнів та його було доставлено в лікарню, де він перебував до 05 грудня 2013 року.

З 06 грудня 2013 року до 23 грудня 2013 року він під цілодобовим конвоєм знаходився на стаціонарному лікуванні в Чортківській центральній районній лікарні. За час перебування під вартою він був тричі госпіталізований до лікувального закладу, де зазнав великих душевних страждань та фізичного болю внаслідок цілодобового впродовж 41 доби приковування наручниками до ліжка. Позивач неодноразово подавав заяви про зміну запобіжного заходу.

31 травня 2016 року відносно нього винесено виправдувальний вирок із підстав відсутності події злочину.

Внаслідок незаконного тримання під вартою впродовж шести місяців він зазнав значних душевних страждань і шкоди діловій репутації. Змінилися стосунки з рідними та друзями, більшість знайомих почали уникати контактів з його дружиною, а після виходу його на волю - і з ним також. Крім цього, він зазнав майнових витрат на лікування, збитків внаслідок зриву ділових планів та домовленостей із партнерами по бізнесу в галузі розробки програмного забезпечення.

Посилаючись на незаконне затримання та тримання під вартою,

ОСОБА_1 просив суд про відшкодування моральної шкоди, розмір якої позивач визначив у сумі 1 907 368, 25 грн з розрахунку 11 025, 25 грн денного фактично задекларованого доходу (4 024 219, 28 грн / 365), який він отримав за звичайних умов у 2007 році, що передував початку кримінального переслідування, помноженого на 173 дні перебування під вартою, тобто виходячи з такого розрахунку: 11 025, 25 грн *173 =

1 907 368, 25 грн).

Крім того, позивач просив суд про відшкодування майнової шкоди, пов`язаної із лікуванням від перенесеного інсульту та клінічної смерті, що, на думку позивача, становить 4 167, 92 грн, з яких: 2 877, 92 грн витрачених для придбання ліків, 1 290,00 грн витрачених на проведення обстеження МРТ.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн заподіяної моральної шкоди, а також 4 167, 92 грн майнової шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що незаконним триманням позивача під вартою, йому заподіяно моральні страждання, пов`язані із непоправним погіршенням стану здоров`я, перенесенням лакунарного інсульту, синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності, наслідком чого стало неодноразове перебування у медичних закладах. Крім того, моральні страждання у період перебування позивача під вартою полягали в обмеженні його вільного пересування, позбавлення волі на тривалий час, а також обмеження, які були обумовлені під час надання йому медичної допомоги, порушення його нормальних життєвих зав`язків внаслідок тримання під вартою, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації в подальшому свого життя у зв`язку із переживаннями та психоемоційними стресами.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 300 000,00 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із вимог розумності та справедливості, враховуючи, що граничний мінімальний розмір моральної шкоди, гарантований державою та обчислений із урахуванням вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не буде враховувати усю глибину понесених позивачем моральних страждань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року Тернопільська обласна прокуратура подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 березня

2021 року, у якій просить змінити оскаржувані судові рішення, зменшивши суму відшкодування.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У липні 2021 року справу № 607/23622/19 передано до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті

400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункти 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Також касаційна скарга містить посилання на оскарження судових рішень з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, що відповідає підставі касаційного оскарження, визначеній пунктом 4 статті 389 ЦПК України.

Тернопільська обласна прокуратура погоджується з висновками судів про те, що позивач має право на відшкодування шкоди у спірних правовідносинах, проте не погоджується із визначеним судами розміром такого відшкодування.

У постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі

№ 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 зроблено висновок про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що не було враховано судами у цій справі.

Судами не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, про те, що при визначенні розміру відшкодування такої шкоди суди повинні зважати на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не надано доказів на підтвердження понесених ним моральних страждань, погіршення стосунків із соціальним оточенням, ділової репутації та не доведено причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Визначена судами сума відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам статті 23 ЦК України та обставинам справи, оскільки, враховуючи факт перебування позивача під вартою протягом 5 місяців, стягненню підлягала моральна шкода у значно меншому розмірі.

Доводи інших учасників справи

У липні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки незгода із розміром моральної шкоди, визначеного судами першої та апеляційної інстанцій, не є підставою для касаційного оскарження та скасування судових рішень.

Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду у цій категорії справ визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати і більший розмір відшкодування.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 28 березня 2008 року першим заступником прокурора Тернопільської області порушено кримінальну справу № 1681122 стосовно директора ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України (а. с. 107-108, т. 1).

05 травня 2008 року старшим слідчим з ОВС СВ ПМ ДПА в Тернопільській області порушено кримінальну справу стосовно директора і головного бухгалтера ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за частиною другою статті 366 КК України та об`єднано її з кримінальною справою № 1681122.

18 квітня 2008 року директору та головному бухгалтеру ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 у зазначеній кримінальній справі обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

25 квітня 2008 року старшим слідчим з ОВС СВ ПМ ДПА в Тернопільській області накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить та у якому проживає ОСОБА_1

26 травня 2008 року директору та головному бухгалтеру ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України (а. с. 49-50, т. 2).

03 грудня 2009 року кримінальна справа № 1681122 відносно директора та головного бухгалтера ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області направлена на додаткове розслідування.

Зазначену постанову Гусятинського районного суду від 03 грудня 2009 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області

від 27 січня 2010 року.

12 липня 2010 року старшим слідчим з ОВС слідчого відділу податкової міліції ДПА в Тернопільській області ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України та прокурором 13 серпня

2010 року затверджено обвинувальний висновок (а. с. 1-2, т. 1).

Вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2010 року провадження по справі про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 366 КК України закрито у зв`язку із зміною обвинувачення прокурором - відмовою прокурора від обвинувачення (а. с. 4, т. 2).

Вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 01 серпня 2011 року ОСОБА_1 , відданого під суд за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, визнано невинуватим та виправдано за відсутністю події злочину.

У подальшому зазначений вирок було скасовано апеляційним судом Тернопільської області.

24 липня 2013 року постановою Тернопільського міськрайонного суду оголошено розшук підсудного ОСОБА_1 та змінено йому запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту з часу затримання. Підставою для зміни запобіжного заходу ОСОБА_1 було те, що «…підсудний ОСОБА_1 в судові засідання не з`являється, надсилаючи в суд листи з посиланням на неможливість явки в судові засідання, так як вважає, що його незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності і відповідно немає підстав для явки його в суд. Постанови суду про примусовий привід підсудного ОСОБА_1 в судові засідання не виконані за відсутністю його по місцю проживання…» (а. с. 19, т. 1).

Відповідно до інформації Тернопільського РВ Управління МВС України в Тернопільській області від 06 серпня 2013 року № 4/7236 місце розшукуваного ОСОБА_1 було встановлено 05 серпня 2013 року та згідно з постановою Тернопільського міськрайонного суду від 24 липня

2013 року поміщено в ІТТ.

З інформації Чортківської установи виконання покарань Управління Державної пенітенціарної служби України в Тернопільській області

від 13 грудня 2016 року № 4/3908 вбачається, що ОСОБА_1 був арештований 05 серпня 2013 року, в слідчий ізолятор прибув 21 серпня

2013 року.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 22 січня 2014 року в ході розгляду кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 212 КК України, уточнено анкетні дані підсудного в частині прізвища особи, зазначеного в окремих процесуальних документах кримінальної справи № 1681122 про обвинувачення ОСОБА_1 , у тому числі в постанові про порушення кримінальної справи від 28 березня

2008 року з зазначенням його особи « ОСОБА_1 » (замість « ОСОБА_1 »).

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 25 січня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за частиною третьою статті 212 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 255 000,00 грн з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності, пов`язані з організаційно-розпорядчими та фінансово-господарськими функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна, яке належить йому на праві особистої приватної власності. Запобіжний захід змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання та звільненням його з-під варти у залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 квітня 2014 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 25 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за частиною третьою статті 212 КК України, скасовано, а справу повернуто прокурору Тернопільської області для організації додаткового розслідування.

З витягу з кримінального провадження № 0000045 судами встановлено, що слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Тернопільській області 02 червня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, дата повідомлення

27 березня 2008 року, згідно з якими службові особи ТОВ «Мелвіс» внаслідок неправомірного відображення в декларації з податку на прибуток підприємства за 9 місяців 2007 року витрат щодо придбання від СПД ФО ОСОБА_1 робіт, ухилились від сплати податку на прибуток за третій квартал 2007 року в сумі 1 000 000,00 грн, правова кваліфікація - частина третя статті 212 КК України.

23 березня 2015 року начальник відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Тернопільській області повідомив ОСОБА_1 про те, що він підозрюється в умисному ухиленні від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, тобто у вичненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року, чинній з 01 вересня 2001 року і на момент вчинення злочину).

22 травня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000045 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, внесеному в ЄРДР 02 квітня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, прокурором затверджено обвинувальний акт та скеровано його до суду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 31 травня 2016 року за результатами розгляду кримінального провадження № 0000045 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною третьою статті 212 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдано. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року відмовлено прокурору в поновленні строку на касаційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 (а. с. 11-12, т. 1)

Таким чином, судами встановлено внаслідок зміни ОСОБА_1 запобіжного заходу 24 липня 2013 року постановою Тернопільського міськрайонного суду та оголошення в розшук, останній був затриманий

05 серпня 2013 року, в слідчий ізолятор прибув 21 серпня 2013 року та утримувався під вартою до 25 січня 2014 року, тобто до звільнення його з-під варти у залі суду на підставі вироку Тернопільського міськрайонного суду

від 25 січня 2014 року.

Під час перебування під вартою ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ВІТ та ІІІ неврологічному відділенні ТОКПНЛ з 07 серпня

2013 року до 21 серпня 2013 року з діагнозом лакунарний інсульт в лівій скроневій долі, гострий період, ВСД з астенічним та кардіальним синдромом, атеросклероз аорти з незначною дилатацією кореня, реактивний гепатит, ангеопатія сітківки. У відповідному витязі з історії хвороби № 06243 зазначено, що «…пацієнт доставлений бригадою швидкої допомоги в супроводі працівників міліції з ІТТ, де виникли скарги на головокружіння, нудоту, яка посилюється при зміні тіла та розплющені очей…Відомо, що після стресової ситуації, поскаржився на погане самопочуття, нудоту…».

27 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся в травмпункт з приводу травми під час посадки у спеціальний автомобіль, де після огляду останньому було встановлено діагноз - забій лівого плечового суглобу, що підтверджується довідкою Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги (Травмпункт) № 17743.

28 листопада 2013 року мав місце виклик бригади швидкої медичної допомоги до Тернопільського міськрайонного суду з метою надання медичної допомоги ОСОБА_1 , внаслідок чого останньому встановлено діагноз: «ІХС, гострий коронарний синдром, гострий синкопальний стан, короткочасна зупинка дихання, короткочасна зупинка серцебиття», що підтверджується відповідними записами у карті виїзду швидкої медичної допомоги № 56630.

З 28 листопада до 05 грудня 2013 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Тернопільської комунальної міської лікарні № 2 з діагнозом: «ІХС. Вазоспатична стенокардія. Кардіосклероз. Симптоматична (нейрогенна) артеріальна гіпертензія ІІ стадії, ступінь артеріальної гіпертензії 2. Ангіопатія сітківки по гіпертензивному типу обох очей. Ектазія аорти…Синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності з проведенням непрямого масажу серця. Ішемічний лакунарний інсульт в лівій скроневій долі відновний період. ДЕ ІІ ст. Астенізація центральної нервової системи, де зазначено, що «…28 листопада 2013 року о 10.30 під час судового засідання раптово виникли пекучий біль за грудниною, запаморочення, нудота, загальна слабкість. О 10.45 було викликано бригаду швидкої медичної допомоги….Ще через 4 хв. пацієнт знепритомнів, виник ціаноз губ, АТ перестав визначатися, припинилось самостійне дихання, пульсація на сонних артеріях не відчувалась. Всього зупинка дихання тривала приблизно 17 с, а зупинка серцевої діяльності приблизно 14 с. Проводився непрямий масаж серця…». За наслідками проведеного лікування рекомендовано продовжити лікування в амбулаторних умовах, враховуючи наявність порушень ритму і перенесеного синкопе від 28 листопада 2013 року, уникати психоемоційних навантажень. Вказана обставина підтверджується епікризом, виданим Тернопільською комунальною лікарнею № 2.

З 06 грудня 2013 року ОСОБА_1 швидкою допомогою був доставлений з Чортківського СІЗО до Чортківської ЦРЛ, де до 23 грудня 2013 року знаходився на стаціонарному лікуванні в ЛОР-відділенні з діагнозом: «ІХС. Нестабільна стенокардія. Кардіосклероз з синусовою тахікардією, політропною шлуночковою і супровентикулярною екстрасистолією. Симптоматична атеріальна гіпертензія 2 ст. 1. Ангіопатія сітківки. СН 1 ст. з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка. Помірний кардіоваскулярний ризик. Дана обставина стверджується випискою з історії хвороби № 6276, виданою Чортківською районною центральною лікарнею 23 грудня

2013 року №115.

ОСОБА_1 неодноразово було подано клопотання про скасування запобіжного заходу та звернення до прокуратури Тернопільської області щодо порушення його конституційних прав та проведення перевірок з приводу зміни йому запобіжного заходу, яке відбулося без його участі та оголошення його у міжнародний розшук (а. с. 37-46).

З касових чеків на купівлю медичних препаратів судами встановлено, що за період з 01 серпня 2013 року до 01 грудня 2013 року ОСОБА_1 витрачено кошти на купівлю медикаментів на загальну суму 2 877, 92 грн, витрати на обстеження МРТ становили 1 290,00 грн, а всього - 4 167, 92 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з частинами другою-третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, від 10 лютого 2021 року у справі

№ 515/211/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 308/11115/16-ц.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Аналіз змісту доводів касаційної скарги свідчить про те, що Тернопільська обласна прокуратурапогоджується, що позивач має право на відшкодування шкоди у спірних правовідносинах, проте не погоджується із визначеним судами розміром такого відшкодування.

Разом із тим, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з ухваленими у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень відповідно до положень статті 400 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у цій справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, врахував всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України,

а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, нервові стреси, відчуття тривоги, значне погіршення стану його здоров`я у зв`язку з перенесенням лакунарного інсульту, синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності та неодноразовим перебуванням у медичних закладах, обмеження вільного пересування, позбавлення волі на тривалий час, які в сукупності безумовно свідчать про наявність сильних душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків із соціальним оточенням, у результаті чого ухвалив законне судове рішення, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 02 грудня 2015 року

у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 2885цс16,

від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Як зазначалося вище, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності,виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Оскаржувані судові рішення не суперечать висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, ухвалені з дотримання принципу співмірності та справедливості з урахуванням конкретних обставин справи та тривалістю завдання моральної шкоди позивачу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі,

не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо клопотання Тернопільської обласної прокуратури про забезпечення участі у справі

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що Тернопільська обласна прокуратура просить про повідомлення про дату та час розгляду касаційної скарги Тернопільської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора України для забезпечення участі у справі.

Вказане клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Тернопільської обласної прокуратури про розгляд справи за участю Тернопільської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора України відмовити.

Касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 12 серпня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук