ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/256/21 Справа № 204/3207/17 Суддя у 1-й інстанції - Книшш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.

за участю секретаря судового засідання Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкав у АДРЕСА_1 .

26 листопада 2009 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_6 про прийняття спадщини за заповітом було заведено спадкову справу № 1000/2009 щодо майна ОСОБА_5 .

На обґрунтування свого звернення ОСОБА_6 надала заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, який був виданий від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6

12 травня 2010 року мати позивача ОСОБА_7 , звернувшись до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою, прийняла спадщину, що залишилася після смерті її брата ОСОБА_5 .

В той час мати позивача дізналася про наявність спірного заповіту.

Будь-хто з інших осіб не звертався до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу прийняття ним спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишивши за життя заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. 22 січня 2013 року за реєстром № 4-76, та яким заповідала все своє майно відповідачу.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача ОСОБА_7 у зв`язку з чим 25 лютого 2016 року за заявою позивача про прийняття спадщини Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №122/2016 за №58630788 у спадковому реєстрі, щодо майна ОСОБА_7 .

Мати позивача ОСОБА_7 і позивач не відмовлялися від своєї спадщини.

Нерухомим майном, яке входить до складу спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5 , є квартира АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Відповідач претендує на отримання майна померлого дядька позивача ОСОБА_5 , посилаючись на наявність двох заповітів. Але заповіт, на думку позивача, не може бути визнаним дійсним на день, яким він датований, і не може вважатися дійсним і чинним починаючи з 21 травня 2015 року, оскільки заповіт за реєстром № 3-1822 виданий державною установою державною нотаріальною конторою, посвідчений державним нотаріусом, виконаний на бланку, який містить зображення герба неіснуючої на той час держави СРСР і не містить зображення герба України.

Отже, на думку позивача, заповіт, який був виданий від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 і був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, не відповідає положенням Постанови Верховної Ради України «Про державний герб України» від 19 лютого 1992 року.

У зображенні герба на бланку заповіту відтворюється поєднання серпа та молота, що згідно Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09 квітня 2015 року, який набрав чинності 21 травня 2015 року, визнається символікою тоталітарного режиму.

Таким чином, використання заповіту, що був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, заборонено Законом.

Заборона використання заповіту унеможливлює отримання спадкоємцями ОСОБА_6 майна ОСОБА_5 , як частки спадщини після ОСОБА_6 .

Цей заповіт не надає права спадкоємцям ОСОБА_6 отримати у спадщину майно, що належало ОСОБА_5 за його життя, оскільки Закон набрав чинності до відкриття спадщини на майно ОСОБА_6 . Спірний заповіт не приводить до настання правових наслідків, на які був спрямований, і тим не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності.

Позивач вважає, що єдиним і безспірним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , була мати позивача ОСОБА_7 .

Враховуючи зазначене, позивачка просила суд визнати заповіт, що був виданий від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, недійсним і нечинним (а.с.25-28,98-99, т.1).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено (а.с.241-243, т.2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 1-6, т. 3).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 (а.с.1-165 т. 2).

04 липня 1995 року ОСОБА_5 оформив заповіт, в якому зазначив, що все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, він заповідає ОСОБА_6 , який було посвідчено Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі під № 3-1822 (а.с. 11 т. 2).

У встановлений законом строк, а саме 26 листопада 2009 року, ОСОБА_6 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на її ім`я. Так, на підставі вищевказаної заяви ОСОБА_6 державним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу за № 1000/2009 (а.с. 2 . 2).

Також із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_5 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом зверталася мати позивача ОСОБА_7 (а.с. 4, 171 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , спадкоємцями після смерті якої були: відповідач за заповітом, на все належне майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, що належатимуть, та третя особа ОСОБА_4 за заповідальним розпорядженням на грошові внески з відповідними процентами, що знаходяться в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 171, 175, 178 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 , після смерті якої із заявою про прийняття спадщини зверталася лише позивач (а.с. 112, 113 т. 1).

Позивач вважає, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 була її мати ОСОБА_7 , а тому майно, яке її мати могла б отримати як спадщину від свого брата, стає складовою спадщини, що переходить до спадкоємців ОСОБА_7 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року залишено без змін (а.с.37-40, т.3).

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.97-99, т.3).

Так, скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять, визначених процесуальним законом, доказів належного повідомлення ОСОБА_3 як третьої особи про призначений розгляд справи апеляційним судом на 15 травня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року (станом на дату посвідчення спірного заповіту) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Вимоги зазначеної статті узгоджуються з положеннями ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та нечинним заповіту, позивач посилалася на те, що спірний заповіт, як угода, не відповідає положенням Постанови Верховної Ради України Про державний герб України від 19.02.1992 року, а тому згідно ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року такий заповіт має бути визнаним недійсним. Крім того, підставою недійсності заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром №3-1822, позивач зазначає і те, що на бланку вказаного заповіту відтворюється поєднання серпа та молота, що визнається символікою тоталітарного режиму, і використання такої символіки прямо заборонено Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» №317-VIII від 9 квітня 2015 року, який набрав чинності 21.05.2015 року, передбачено, що пропаганда комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів та їхньої символіки визнається наругою над пам`яттю мільйонів жертв комуністичного тоталітарного режиму, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режиму та заборонена законом.

За положеннями ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог, посилаючись на те, на час посвідчення спірного заповіту від 04 липня 1995 року норми Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» не були чинними.

Крім того, судом враховано, що обставини, викладені у позові щодо відсутності Державного герба України на бланку спірного заповіту, не свідчать про відсутність волі заповідача на його написання. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5 (у редакції, чинній на час посвідчення спірного заповіту) не передбачено такого наслідку, як нечинність, за виконання посвідчення заповіту не на спеціальному бланку.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне їх з`ясування та інше.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: