Провадження № 22ц-824/7824/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання з ним неповнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилається на те, що з 22 серпня 2003 року він перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у шлюбі, який у подальшому був розірваний, та від якого сторони мають двох синів.

З 2003 року по січень 2020 року сім`я постійно проживала в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу.

27 січня 2020 року старшому сину було встановлено інвалідність, а наприкінці березня 2020 року він дізнався, що відповідачка звернулася до служби у справах дітей та вирішила виписати дітей з їх постійного місця проживання, продати вказану квартиру та вивезти дітей до АР Крим.

Вказує, що наразі діти проживають в квартирі з родичами відповідачки.

Вважає, що такі дії відповідачки порушують його права та права дітей, між ним та синами завжди був і є тісний емоційний зв`язок, він здатний відповідно до віку та стану здоров`я забезпечити їх належний догляд, розвиток, навчально-виховний процес, лікування, він має хороші житлово-побутові умови, проживає у трикімнатній квартирі, для кожного з синів є окрема кімната, що важливо та необхідно, враховуючи особливості стану здоров`я старшого сина.

Він працює у TOB «КЛААС Україна» з 2007 року на посаді адміністратора систем та має достатній рівень доходу, за місцем роботи характеризується позитивно, не тільки як професіонал, а і як людина, що має високі моральні якості. В 2014-2015 році приймав участь у бойових діях.

Вважає, що діти мають до нього прихильність, а вікові особливості дітей, спільність інтересів з батьком свідчать про доцільності їх проживання з ним.

Вказує, що в квартирі, в якій діти проживають з відповідачкою, немає відповідних умов, а тому проживання дітей з матір`ю створює для них значно гірші умови, також зазначає, що відповідачка не має стабільної роботи, ніколи не працювала, вийшла на роботу лише півроку тому. При цьому фактично залишає дітей на свою сестру, яка додатково зайнята ще й доглядом за хворою матір`ю, що не може в повній мірі забезпечити потреби та інтереси дітей.

Відповідачка намагається вивезти дітей до АРК Крим, будучи достовірно обізнаною про те, що це може загрожувати їх безпеці, обмежує його у спілкуванні з дітьми, не повідомляє про стан їх здоров`я, на врегулювання конфлікту мирним шляхом не згодна, через що просить задовольнити його позов.

У свою чергу, ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом і просить визначити місце проживання дітей з нею.

Посилається в зустрічному позові на те, що з 2019 року вони з ОСОБА_1 проживають окремо, вона разом з дітьми проживає у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де забезпечені всі належні умови для проживання дітей.

Вказує, що встановлення старшому сину ОСОБА_3 діагнозу та інвалідності суттєво змінили її погляди на життя як матері дітей. З самого народження діти були досить хворобливі, особливо старший син, тому вона повністю весь свій час присвятила догляду та їх вихованню.

У зв`язку з тим, що хвороба сина ОСОБА_3 пов`язана з його психологічним станом, який також почав погіршуватись внаслідок неадекватного спілкування позивача з сином, а також через створення ним несприятливих умов для проживання хворої дитини в квартирі, задля стабільного їх психо-фізичного стану вони переїхали в іншу квартиру, що ОСОБА_1 знав та не заперечував проти цього.

Відповідач має можливість спілкування з дітьми з урахуванням їх побажань.

Вважає, що проживання дітей з батьком може привезти до неповоротних наслідків у вигляді психологічних травм та може бути небезпечно для здоров`я дітей.

Психологічний стан сина ОСОБА_3 є таким, що потребує постійного нагляду та присутності дорослих. Відповідач такого нагляду надати дитині не зможе через постійну зайнятість на роботі, що виключає можливість проживання дітей з ним.

Крім того, син ОСОБА_3 має супутні діагнози: вроджена вада серця, харчова та медикаментозна алергія (особливо тяжка, з неодноразовими випадками набряку Квінке), у зв`язку з чим він з самого дитинства має особливий тип та режим харчування, який суворо дотримується на протязі всього життя дитини.

У зв`язку з потребою сина нею був укладений договір з Центром соціально-психологічної реабілітації дітей та молоді з функціональними обмеженнями Солом`янського району міста Києва, відповідно до якого з 06 червня 2019 року і по теперішній час він раз на тиждень відвідує сеанси психолога, для нього складена індивідуальна програма реабілітації, яку потрібно неухильно виконувати.

Для повноцінного та всебічного розвитку діти відвідують позашкільні заклади та гуртки: ОСОБА_3 відвідує творчу студію « Гончарик » на базі навчального закладу та музичну школу № 15 імені Щигловського за класом « Естрадний вокал », молодший син ОСОБА_4 відвідує творчу студію « Гончарик », спортивну секцію « Кіокушинкай карате », музичну школу № 15 ім. Щигловського. На всі позашкільні гуртки та секції, які працюють в будні дні починаючи з 15 години, приводить на заняття синів та забирає вона, що буде унеможливлене в разі визначення місця проживання дітей з позивачем.

Крім того, відповідно до договору дарування квартири від 11 червня 2020 року на праві приватної власності їй належить трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , у якій вона проживає разом з дітьми, офіційно працевлаштована на посаді асистента вчителя в СШ-221, де навчаються діти, що дає змогу додаткового нагляду, через особливості дітей, має офіційну заробітну плату в середньому розмірі 8 450, 00 гр.

За місцем роботи характеризується з позитивної сторони, на обліку у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває, що підтверджується медичною довідкою.

Вважає, що спроможна забезпечити дітей всім необхідним, має нормований робочий день, з роботодавцем укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати та надання соціальних гарантій, пов`язаних з материнством.

Діти відвідують школу, обліковані в медичних установах, вона слідкує за станом їх здоров`я, розвитком, виховує та піклується про них, має з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного.

Виходячи з цього, просить задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що місцевим судом не було досліджено усіх обставин справи, не встановлено обставини щодо умов проживання, виховання та утримання дітей, не враховано, що відповідачка ОСОБА_2 з особистих мотивів, обманним шляхом, всупереч інтересам дітей змінила їх звичні умови проживання та значно погіршила їх, подальше проживання дітей з матір`ю створює для них значно гірші умови та не відповідає їх якнайкращим інтересам, тому висновки суду про рівнозначність створених обома батьками умов проживання, виховання та розвитку дітей, на його думку, є помилковим. Також вказує, що відповідачка не має стабільної роботи, її дохід не дозволяє самостійно утримувати дітей, і основним джерелом їх утримання є його заробіток. Посилається на те, що відповідачка свідомо травмує дітей, завдає їм душевних страждань, культивує в них ворожість до батька та Батьківщини, а намагання відповідачки вивезти дітей до окупованої території АР Крим буде загрожувати безпеці дітей, оскільки позивач є учасником АТО. Також зазначає, що суд необґрунтовано відмовив у призначені судової психологічної експертизи, яка мала б встановити психологічний стан дітей та їх прихильності до батьків, крім того висновок органу опіки і піклування, який був покладений в основу судового рішення, неналежно мотивований і не містить повних даних, тому не дає повної змоги встановити дійсні обставини справи, виходячи з найкращих інтересів дітей. За таких обставин, вважає висновок суду про визначення місця проживання дітей з матір`ю безпідставним.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що вона є власницею трикімнатної квартири, натомість ОСОБА_1 не має у власності свого житла, при цьому ОСОБА_1 вказує неправдиві свідчення та вводить суд в оману, будь-яких доказів про те, що вона створює перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з дітьми у матеріалах справи немає, крім того метою поїздок до АР Крим є оздоровлення дітей, оскільки у місті Феодосія проживає бабуся, і до 2019 року оздоровлення дітей у АР Крим відбувалося регулярно, тобто місцевим судом було належним чином досліджено обставини справи та перевірено їх доказами, та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дітей з матір`ю ОСОБА_2 , місцевий суд вважав, що як батько, так і мати здатні забезпечити дітям належні умови для зростання, виховання та матеріального утримання, в той же час, не заперечуючи такої здатності обох батьків, суд при вирішенні спору виходить саме з інтересів дітей, а тому дійшов висновку про визначення місця проживання дітей саме з матір`ю, при цьому не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність інтересам дітей їх проживання з матір`ю, а наведені позивачем обставини свідчать лише про конфлікт між сторонами, і що не може бути підставою для зміни звичного способу життя дітей та визначення їх місця проживання з батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2003 року, від якого мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 28 - 30).

З характеристики СЗШ № 221 м. Києва від 15 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 працює асистентом вчителя. Приділяє значну увагу вихованню та розвитку дітей. Діти охайні та доглянуті (т.1, а.с.179-181).

З психолого-педагогічної характеристики дітей СЗШ 221 від 18 червня 2020 року СЗШ 221 вбачається, що мати приділяє дітям достатньо уваги, регулярно відвідує батьківські збори, бере активну учать у суспільному житті школи (т.1, а.с.214-229).

З психолого-педагогічної характеристики сина сторін Олександра СЗШ № 221 від 06 травня 2019 року вбачається, що дитина має замкненість, аутистичність, вразливість, чуттєвість до тиску навколишнього середовища, часті зміни настрою, мотиваційну нестійкість, ознаки внутрішнього конфлікту між потребою в спілкуванні та неможливістю її реалізувати (т.1, а.с.216-220).

З висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 02 вересня 2019 року щодо сина ОСОБА_3 вбачається, що дитина потребує особливого виховання. Рекомендовані інклюзивні класи закладів загальної середньої освіти (т.1, а.с.221-226).

З висновку № 69 від 07 липня 2020 року психологічного обстеження Служби у справах дітей та сім`ї вбачається, що батькам необхідно налагодити конструктивну комунікацію між собою з приводу виховання дітей, не залучати дітей до сімейних конфліктів, налагодити відносини ОСОБА_4 з батьком, залучивши психолога, встановити стабільний графік зустрічей дітей з батьком (т.1, а.с.238-241).

З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_6 працевлаштований, отримує пристойну заробітну плату, матеріально утримує сім`ю, чого не заперечувала і сама ОСОБА_2 (т.1, а.с.32-44).

Старший син сторін ОСОБА_3 , 2007 року народження, в судовому засіданні у суді першої інстанції в присутності психолога зазначив, що хоче проживати з матір`ю. Своє бажання обґрунтував тим, що батько часто їздив у відрядження, вони з братом залишалися з мамою. Зазначив при цьому, що з батьком у них є спільні інтереси та вони бачаться з ним.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 листопада 2020 року № 108-14351 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю (т.2, а.с.63-65).

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 9 Конвенції зазначено, що якнайкращі інтереси дитини мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

З точки зору закону ст.1 СК України одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Європейський суд з прав людини в рішенні «М.С. проти України» від 01 липня 2017 року зазначив, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватися ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному з подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин.

Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, врахувавши, що як батько, так і мати здатні забезпечити дітям належні умови для зростання, виховання та матеріального утримання, однак батьки не можуть самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та перебувають у конфлікті, та за відсутності доказів на підтвердження того, що повернення дитини за визначеним судом місцем проживання з матір`ю поставить дітей під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для них нетерпиму обстановку, з врахуванням думки вислуханої дитини та висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дітей з матір`ю ОСОБА_2 на підставі належним чином оцінених доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки і піклування неповний та не може вважатися належним доказом, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи підтверджується, що висновок органу опіки і піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 листопада 2020 року № 108-14351 є повним, містить усі необхідні дані для з`ясування обставин, та містить категоричний висновок по суті спору, тому такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду.

Посилання апелянта на те, що відповідачка не має стабільної роботи, її дохід не дозволяє самостійно утримувати дітей, і основним джерелом їх утримання є його заробіток, колегія суддів також відхиляє, оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у відповідачки роботи та доходу, а обов`язок утримувати дітей покладається на обох батьків, тому ці посилання також не заслуговують на увагу.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: