Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/2306/20

Провадження № 2/126/195/2021

"02" вересня 2021 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

за участі представника позивача адвоката Денисюка О.С.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Пригузи С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із вищевказаною позовною заявою, в якій просить зобов`язати ОСОБА_1 спростувати поширену нею недостовірну інформацію щодо ОСОБА_2 , що «він ( ОСОБА_2 ) сидів у тюрмі» у спосіб в який вона оприлюднювалася (на черговій сесії Бершадської міської ради Вінницької області) з вказанням строку такого спростування. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 150000 гривень моральної шкоди на користь позивача та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що під час проведення чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, що відбулася 30 серпня 2018 року відповідачем ОСОБА_1 було оприлюднено висловлювання, яке завдало шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача ОСОБА_2 . Так, під час проведення чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, у ході обговорення питання № 14 порядку денного затвердженого розпорядженням Бершадського міського голови Кольченка М.І. № 80/02-13 від 16.08.2018 після виступу представника ПАТ «Птахокомбінат «Бершадський» Натолочної Т.Б., як вбачається з відеозапису згаданої сесії гр. ОСОБА_1 висловилася персонально на адресу позивача ОСОБА_2 що «він ( ОСОБА_2 ) сидів у тюрмі» у присутності депутатів Бершадської міської ради, запрошених осіб та осіб, які скористалися правом передбаченим пунктом 17 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР бути присутніми на засіданні.

Присутньою на 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, яка відбулася 30 серпня 2018 року, що вів міський голова м. Бершаді ОСОБА_4 , була ОСОБА_1 , яка не є депутатом Бершадської міської ради.

Відповідач під час дискусу між ОСОБА_4 та представницею ВАТ "Птахокомбінат "Бершадський" з приводу діяльності голови правління ПрАТ "Птахокомбінат "Бершадський" позивача ОСОБА_2 висловилася наступним чином: "Він ( ОСОБА_2 ) сидів у тюрмі".

Доказом того, що згадана вище недостовірна інформація оприлюднена відповідачем у ході проведення згаданої вище сесії є засвідчена ЄЦП копія відеозйомки додана до позовної заяви та оригінал відеозйомки, який розміщений на сервері Youtube.

Оригінал відеозйомки знаходиться на сервері інтернет ресурсу Youtube за адресою https://www.voutube.com/watch?v=XhLZGJivxOA. Також відповідно до змісту статті 307 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Однак, згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Таким чином відеозйомка чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, що відбулася 30 серпня 2018 року є доказом законним у відповідності до вимог статті 76, 77, 78, 79, Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV тобто належним, допустимим та достовірним доказом.

З огляду на зміст твердження ОСОБА_1 зафіксованого у відеозйомці ділова репутація рівно як і честь, і гідність ОСОБА_2 стала об`єктом протиправного посягання відповідача здійсненого на публічному заході, яким є сесія органу місцевого самоврядування.

Вважає, що оприлюднене відповідачем недостовірне твердження щодо ОСОБА_2 , є негативним, оскільки твердження ОСОБА_1 , що позивач «сидів у тюрмі» є негативною характеристикою, оскільки свідчить про ізоляцію позивача від суспільства що є оцінкою його суспільної небезпечності. Таке твердження відповідача очевидно завдає шкоди честі гідності та діловій репутації позивача, оскільки безапеляційно свідчить про насправді недостовірний факт перебування позивача «у тюрмі».

Оприлюднена стосовно позивача інформація порушує його право на честь і гідність, ділову репутацію, оскільки є такою, яка ображає та ганьбить позивача. Відповідач поширила недостовірну інформацію та не перевіряла її на предмет достовірності.

Натомість, як свідчить ряд відзнак, зокрема, Орденська книжка «Знак почета» № НОМЕР_1 , Посвідчення № НОМЕР_2 про почесне звання «Заслужений працівник сільського господарства», Почесна орденська відзнака «Суспільне визнання» 3 ступеня, Свідоцтво лауреата почесної нагороди «Золотий ягуар», Диплом покровителя культури Управління культури і туризму Вінницької облдержадміністрації, Посвідчення до нагороди Знаком Ордена «Святий Князь Володимир» IV ступеня Митрополита Київського і всієї України Предстоятеля Української Православної церкви Блаженнійшого Володимира, ОСОБА_2 має позитивну ділову репутацію.

Поряд з цим Довідкою ДІ МВС України серії ААА № 0563633 за повною формою змісту відображено результати перевірки за персонально-довідковим обліком ЄІС МВС стосовно наявності чи відсутності судимості, притягнення особи до кримінальної відповідальності, обмежень передбачених кримінальним процесуальним законодавством України. Так, згідно її змісту позивач ОСОБА_2 станом на дату видачі довідки (14.02.2019 року) до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Почесна грамота Вінницької облдержадміністрації, а також багаторазове обрання ОСОБА_2 , депутатом до Бершадської райради, Вінницької обласної ради у сукупності свідчить про те, що його репутація характеризується довірою значної кількості людей, які йому за сукупністю моральних та ділових якостей довіряли своє представництво в органах місцевого самоврядування.

Насамкінець важливим для обгрунтування позовних вимог є положення статті 63 Конституції України згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Висловлювання відповідача порушує законодавчі гарантії закріплені у національному законодавстві України та міжнародних актах, які стали його частиною після ратифікації.

Таким чином є підстави вважати, що відповідач публічно поширила недостовірну інформацію, оскільки позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, засудженим не був, відтак у «тюрмі» не перебував, та твердження відповідача має брутальну, принизливу форму, яка принижує гідність, честь та ділову репутацію.

Позивач зазнав душевних страждань, оскільки безпідставне публічне твердження відповідача про перебування позивача у примусовій ізоляції від суспільства, тобто «у тюрмі» є недостовірним, таким яке завдало шкоди і його честі, і гідності, і діловій репутації одночасно.

Протиправні, образливі висловлювання ОСОБА_1 спричинили душевні страждання позивачеві. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду.

У відзиві представника відповідача ОСОБА_5 на позовну заяву, останній просить суд ухвалити рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що як, зазначив представник позивача, під час проведення чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, що відбулась 30 серпня 2018 року у ході обговорення питання № 14 порядку денного затвердженого розпорядженням Бершадського міського голови Кольченка М.І. № 80/02-13 від 16.08.2018 року після виступу представника ПАТ «Птахокомбінат «Бершадський» Натолочної Т.Б., як вбачається з відеозапису згаданої сесії гр. ОСОБА_1 висловилась персонально на адресу позивача ОСОБА_2 , що він ( ОСОБА_2 ) сидів у тюрмі» у присутності депутатів Бершадської міської ради. Представник Позивача ОСОБА_6 вказав, що оприлюднення відповідачем недостовірного твердження щодо ОСОБА_2 , є негативним, оскільки твердження ОСОБА_1 , що позивач «сидів у тюрмі» є негативною характеристикою, оскільки йдеться про ізоляцію позивача від суспільства, що є оцінкою його суспільної небезпечності. На думку представника позивача, таке твердження відповідача очевидно завдає шкоди честі гідності та ділової репутації позивача, оскільки безапеляційно свідчить про насправді недостовірний факт перебування позивача «у тюрмі». Проте інформація, яка зазначена у позові є неправдивою і не ґрунтується на нормах права. У даному спорі відсутні обов`язкові елементи юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, такі як: поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності та порушення внаслідок поширення оспорюваної інформації особистих немайнових прав позивача. Крім того, відповідач взагалі є неналежним відповідачем у справі, оскільки виходячи із зафіксованих у відеоматеріалах 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, що відбулася 30 серпня 2018 року з боку відповідача не містить будь-яких тверджень щодо вчинків або поведінки позивача, які б могли отримати негативну оцінку в очах суспільства або змінити думку оточуючих про позивача. Представник позивача у позовній заяві та у стенограмі 30 сесії 7 скликання неповністю виклав слова ОСОБА_1 до представника ПрАТ «Птахокомбінату «Бершадський» Натолочної Т.Б., як на його думку твердження нею недостовірної інформації відносно позивача. Так у позові та стенограмі наданої представником позивача на 3 годині 13 хвилині 41 секунді сесії міської ради вказано, що ОСОБА_1 стверджувала, що « він ( ОСОБА_2 ) сидів у тюрмі». Дані твердження представника позивача щодо відповідача є невірними та необ`єктивними і вводить суд в оману. Виходячи із змісту відеозапису 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, який знаходиться на сайті Громадська ініціатива "UKRGROMADA" ukrgromada.org.ua. чітко чути, що ОСОБА_1 на 3 годині 13 хвилині 41 секунді сесії міської ради лише запитала у представника ПрАТ «Птахокомбінату «Бершадський» ОСОБА_7 «а чого він сидів у тюрмі?». Про призвіще ОСОБА_2 відповідач взагалі не висловлювалась. Разом з тим, для з`ясування всіх обставин слід зазначити, що дана інформація, на яку зазначає позивач неодноразово оприлюднювалась у засобах масової інформації, зокрема: Вінницькій обласній щотижневій газеті "33-й КАНАЛ" від 2 вересня 1999 року «ДЕПУТАТ ОБЛРАДИ ПРИЧЕТНИЙ ДО ВБИВСТВА», та у обласній комунальній організації "РЕДАКЦІЇ ГАЗЕТИ "ПОДОЛІЯ" від 2 вересня 1999 року № 103, «Вбито директора МП або чому ОСОБА_8 під вартою». Таким чином, це не є твердженням відповідача про поведінку позивача, а лише запитанням до ОСОБА_7 про події, які були висвітлені у засобах масової інформації відносно позивача. У своєму позові позивач та представник позивача зазначає, що згадана недостовірна інформація оприлюднена відповідачем є засвідчена ЄЦП копія відеозйомки додана до позовної заяви та оригінал відеозйомки, який розміщений на сервері YouTube. Дана інформація є невірною. Оскільки 30 сесію 7 скликання Бершадської міської ради було висвітлено на сайті Громадська ініціатива "UKRGROMADA" ukrgromada.org.ua депутатом Бершадської міської ради Олександром Тарковським. Постановою № 1 від 27.02.2009 року Пленуму ВСУ це питання було дещо врегульовано. Так, належним відповідачем у разі поширення оскаржуваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місце розташування) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Таким чином, хоч автора недостовірної, неправдивої чи неповної інформації не завжди можна притягнути до відповідальності, але особа, яка звертається за захистом порушених прав, має можливість вимагати спростування негативної інформації у спосіб, в який таку інформацію було оприлюднено. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то всупереч положенням ст. 23 ЦК України це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості. Стосовно грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000 грн., визначеному позивачем, то це не відповідає критеріям, передбаченим у частині третій ст. 23 ЦПК України. У даному випадку не існує жодних підстав вважати, що потерпілою особою є позивач, у якого внаслідок цього погіршились здібності, або він позбавлений можливості їх реалізації. Жодних доказів про звернення до лікувальних установ відповідного профілю для відновлення розумових здібностей позивача, його фізичного чи психічного здоров`я в матеріалах справи немає. Суму у розмірі 150000 гривень позивач не взмозі обґрунтувати доводами розумності і справедливості. Крім того, надані до матеріалів докази є неналежними доказами, оскільки відеоматеріал вилучений з вебсайту, як копія і могла піддаватися змінам. Тому просить позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про спростування поширеної інформації та стягнення моральної шкоди, залишити без задоволення.

Представник позивача - адвокат Денисюк О.С. в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав, викладених в позові та додатково пояснив, що неправдиві твердження відповідача висловлені на сесії міської ради стосовно позивача, що «він сидів у тюрмі», були поширені широкому колу осіб, які були присутні на сесії, тобто мало місце поширення інформації. Зазначена інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, як вказує представник відповідача. Даною інформацією фактично позивача звинуватили у тому, що він перебував в ізоляції від суспільства, що є оцінкою його суспільної небезпечності, що виходить за межі допустимої критики публічної особи, якою дійсно є позивач. Ця інформація є такою, що порушує права позивача. Відповідач повинен довести достовірність поширеної інформації, чого ОСОБА_1 зроблено не було, тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі. Зазначив також, що обставини про які вказує позивач підтверджуються показанням свідків та доказами, доданими до позову.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник: ОСОБА_5 під час судового розгляду справи заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на їх безпідставність, відсутність правового підґрунтя та надуманість, та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та наданих суду усних поясненнях.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала показання про те, що вона була присутня під час проведення чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, що відбулася 30 серпня 2018 року. Серед інших питань також обговорювалось питання господарської діяльності керівника ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський» ОСОБА_2 , присвоєння ОСОБА_2 звання почесного громадянина Бершаді. Під час обговорення відповідачка зі свого місця в сесійній залі почала викрикувати різні негативні відгуки на адресу ОСОБА_2 , а тоді сказала, що «він сидів в тюрмі». Вона це добре чула, оскільки знає відповідачку багато років і в той день сиділа недалеко від неї в сесійній залі. Відповідачка і раніше неодноразово негативно висловлювалася на адресу ОСОБА_9 , в тому числі і на засіданнях сесії в присутності великої кількості людей. ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком протягом багатьох років конфліктують з ОСОБА_2 з особистих неприязних відносин. Причому агресія в сторону ОСОБА_2 проявлялася саме з боку відповідачки. ОСОБА_10 неодноразово намагався мирним шляхом владнати конфлікт. Вона теж зі свого боку неодноразово просила ОСОБА_1 , щоб та припинила конфліктувати та залишила свої негативні, образливі та неправдиві висловлювання при собі.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні надав показання про те, що він також був присутній під час проведення чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради. Відповідачка сиділа через ряд від нього. Коли почалося обговорюватися питання щодо присвоєння ОСОБА_2 звання почесного громадянина Бершаді, ОСОБА_1 викрикнула, що він сидів в тюрмі.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні надав показання про те, що під час проведення чергової 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради на якій він також був присутній, обговорювалися серед іншого й питання діяльності керівника ПрАТ «Птахокомбінат «Бершадський» ОСОБА_2 .. Серед присутніх була ОСОБА_1 .. Висловлювання присутніх були різні. Проте він пам`ятає, що відповідачка в грубій формі висловлювалася в сторону ОСОБА_9 . Дослівно, що саме вона казала, він не пам`ятає, але в контексті дана особа кричала, що він недає їй повноцінно використовувати своє житлове приміщення. Чи говорила вона, що він сидів в тюрмі, він не пам`ятає.

Заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, відзив, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Відповідно ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір (ст. 34).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які проте повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена, про що йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини "Ляшко проти України".

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Стаття 277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 4, 5 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

З огляду на вищевикладене, суд наголошує на тому, що позивач ОСОБА_2 є публічною особою, тож повинен сприймати критику щодо себе та розуміти, що межі допустимої інформації щодо нього, як до публічної особи, є ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Предметом оскарження у даній справі є інформація, поширена відповідачем під час засідання 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, що відбулася 30 серпня 2018 року шляхом висловлювання в сторону позивача, під час обговорення питання № 14 порядку денного, наступними словами: «він ( ОСОБА_2 ) сидів в тюрмі». Крім того, між сторонами існує спір щодо спричинення моральної шкоди позивачу, яку останній зазнав внаслідок поширення вищевказаної інформації.

На підставу своїх доводів представником позивача долучено до матеріалів справи диск з відеозаписом пленарного засідання 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради, який містить файл, за допомогою якого можна відтворити, зокрема, хід обговорення питання № 14 порядку денного та стенограму сесії Бершадської міської ради.

Судом досліджено надану стороною позивача в якості доказу стенограму сесії Бершадської міської ради, з якої вбачається, що на 3 год. 13 хв. 41 сек. ОСОБА_1 говорить: «..він ( ОСОБА_2 ) сидів у тюрмі..»

Також в судовому засіданні відтворено даний відеозапис, відповідно до якого на 3 год. 13 хв 41 сек. ОСОБА_1 під час дискуту з міським головою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 запитує: «А чого він сидів в тюрмі?». Проте, суд звертає увагу на те, що в сесійній залі під час обговорення порядку денного, було дуже шумно, окрім вищезазначених осіб, чутно інші голоси, кому вони належать та що саме промовляють, встановити неможливо. Характер розмови між дійовими особами не можна назвати послідовними, висловлювання ОСОБА_1 незрозуміло кому адресовані та в зв`язку із чим взагалі висловлені. Жодних імен, прізвищ нею не називалось.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відеозаписом засідання 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради не було зафіксовано ствердної репліки відповідачки про те, що ОСОБА_2 сидів в тюрмі.

Суд враховує, що ділова репутація, честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість.

Однак, в судовому засіданні представник позивача жодним чином не обґрунтував наявність злого умислу у відповідача, направленого проти позивача, та не спростував аргументів ОСОБА_1 та її представника про те, що фраза висловлена відповідачем мала ствердний характер та була адресована позивачеві.

Як зазначає сам представник позивача, ОСОБА_2 має ряд відзнак, що доводять його позитивну ділову репутацію. Почесна грамота Вінницької облдержадміністрації, а також багаторазове обрання ОСОБА_2 , депутатом до Бершадської райради, Вінницької обласної ради у сукупності свідчить про те, що його репутація характеризується довірою значної кількості людей, які йому за сукупністю моральних та ділових якостей довіряли своє представництво в органах місцевого самоврядування, а тому навіть негативні висловлювання незначної кількості осіб не змогли б змінити думку оточуючих про позивача, як публічної особи та керівника очолюваного ним підприємства.

Так, жодним доказом по справі беззаперечно не підтверджено факту поширення відповідачем на пленарному засіданні недостовірної негативної інформації саме на адресу позивача.

Суд звертає увагу на тому, що допитана свідок ОСОБА_7 та ОСОБА_11 пояснюють своє сприйняття спірного вислову відповідача саме на адресу ОСОБА_2 тим, що особисто чули як відповідач сказала, що він сидів в тюрмі. Суд оцінює такі показання як суб`єктивне сприйняття даними свідками подій, які відбувались на засіданні сесії, оскільки досліджений відеозапис спростовує, те що ОСОБА_1 в ствердній формі було висловлено дане твердження.

Окрім цього, показання свідка ОСОБА_7 суд оцінює критично, оскільки остання працює під керівництвом позивача, представляла його інтереси на сесії міської ради, а тому є особою зацікавленою в результаті вирішення справи.

Свідок ОСОБА_12 взагалі не зміг пригадати, що чув спірний вислів відповідача.

Разом з тим, відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

За таких обставин, надані представником відповідача ОСОБА_5 на заперечення щодо наведених позивачем обставин як докази ксерокопії з газет суд до уваги не бере, оскільки вони не засвідчені належним чином, не зрозуміло де зберігаються оригінали газет та чи є вони взагалі.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Суд при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Отже, підставою для задоволення позову у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Отже, в даному випадку відсутній юридичний склад порушення, на яке вказує сторона позивача. Тобто, позивач не довів, що відповідачем поширена на 30 сесії 7 скликання Бершадської міської ради інформація порушує його немайнові права, чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що має для нього негативні наслідки, є лише його припущеннями, не доведеними належними та допустимими доказами.

Зазначене кореспондується з правовими висновками, які зробив Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року у справі № 307/2803/16-ц (провадження № 61-23332св18).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Однак, в даному випадку, позивачем не доведено факт приниження його честі та гідності та завдання шкоди його діловій репутації, а критична оцінка певних фактів, думки та судження, не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому суд бере до уваги, що вимога позивача стосовно стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації, тому, враховуючи, що суд не знайшов достатніх правових підстав для задоволення основної вимоги, не підлягає задоволенню й похідна від неї вимога.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідження наданих доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати необхідно залишити за позивачем.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 28, 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, ст.ст. 23, 200, 201, 277, 297 ЦК України, ст.ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», керуючись ст.ст. 76, 81, 141, 264, 265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 вересня 2021 року.

Суддя О. Г. Рудь