Дата документу 01.09.2021 Справа № 331/5463/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/5463/19Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є. Повний текст рішення складено 23.02.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/1655/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, про визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-5), в якому просив визначити наступний спосіб його участі у вихованні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- встановити графік щотижневих побачень: кожного вівторку, четверга та суботи з 16 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин;

- встановити графік побачення у неробочі дні (крім суботи) з 09 години 00 хвилин до 13 години 00 хвилин;встановити графік побачень щороку 03 червня та 19 грудня (дні народження сина, батька - відповідно) з 16 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин;

- встановити, що у разі хвороби дитини, підтвердженої медичної довідкою лікувального закладу, побачення з нею відбуваються за місцем перебування дитини щоденно з 16 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин;

- спільний відпочинок цілодобово під час щорічних відпусток позивача з 01 січня по 07 січня та з 01 липня по 15 липня;

- визначити, що позивачем з урахуванням потреб дитини під час побачень та спільного відпочинку самостійно обирається спосіб побачень та спільного відпочинку та самостійно визначається коло осіб, які при цьому можуть бути присутніми;

- визначити, що під час перебування дитини у дитячих навчально-вихованих (навчальних) закладах, позивач має право відвідувати дитину без обмеження в часі з урахуванням розкладу навчально-виховного (навчального) процесу.

В обґрунтування зазначеного позову позивач зазначив, що він та ОСОБА_1 мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після народження дитини спільне життя між сторонами справи не склалось та на час подання даного позову сторони проживають окремо.

Враховуючи маленький вік дитини, позивач погодився, щоб дитина постійно проживала зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 та була зареєстрована за цією ж адресою.

Оскільки відповідачка дозволяє йому бачитись з дитиною лише два рази на тиждень (у вихідні дні) під час її вуличної прогулянки з сином, і він не має права заздалегідь погоджувати чергове побачення та мають місце випадки, коли йому може бути відмовлено в побаченні без пояснення причин, звернувся до суду з вказаним позовом.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Жукову О.Є. (т.с. 1 а.с. 16).

Ухвалою судді суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 22) відкрито загальне позовне провадження у цій справі з викликом сторін.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року (т.с. 1 а.с. 185-192) позовну заяву ОСОБА_3 у цій справі задоволено частково.

Визначено наступний спосіб участі батька ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у вихованні сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення наступного порядку спілкування з дитиною, а саме:

- кожної середи та суботи з 16:00 години до 19:00 години, без присутності матері, ОСОБА_1 , з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини;

- щороку 03 червня та 19 грудня у дні народження сина та батька з 16:00 години до 19:00 години, без присутності матері, ОСОБА_1 , з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини;

- святкові дні з 01 січня по 07 січня кожен парний рік з 12-00 години до 19-00 години без присутності матері ОСОБА_1 , з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини;

- відпочинок дитини з батьком, з урахуванням стану здоров`я дитини, у літній час з 01 липня по 15 липня , без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_1 про місце перебування сина ОСОБА_4 ;

- під час перебування дитини у дитячих навчальних закладах батько має право відвідувати дитину без обмеження у часі з урахуванням розкладу навчально-виховного процесу;

- на випадок хвороби дитини відвідування батьком дитини здійснюється за місцем її проживання за узгодженням з матір"ю.

За результатами домовленості між батьками період відпочинку дитини з батьком може бути змінений.

Зобов`язано ОСОБА_3 дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 384,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5400,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 203-212) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким врахувати інтереси, вік та стан здоров`я дитини, встановивши спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні та систематичних побаченнях з дитиною, наступним чином:

- кожної середи з 17:00 години до 19:00 години, у присутності матері ОСОБА_1 ;

- першу та третю суботу кожного місяця з 16:00 години до 18:00 години у присутності матері ОСОБА_1 ;

- в день народження дитини 03 червня щороку, з дотриманням графіку роботи навчальних закладів, в яких дитина буде отримувати освіту, на території, спільно або за домовленістю сторін, будь-яких дитячих культурно-розважальних комплексів, а також місцях масового відпочинку: парках, скверах, пляжах, спортивно-ігрових майданчиках, місцях громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території м. Запоріжжя, а також в інший час в зазначених місцях за наявності домовленості сторін у присутності матері ОСОБА_1 ;

- у випадку хвороби дитини, спілкування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком за адресою проживання (місцем перебування) дитини за домовленістю з матір`ю.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 218).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 1 а.с. 227), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 232), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді доповідача у період з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року (т.с. 2 а.с. 2).

Позивач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 1 а.с.242-247).

Третя особа не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу у даному судовому засіданні за присутністю

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, а саме:

-сторін у цій справі: відповідача ОСОБА_1 та представника останньої адвоката Приладишевої Н.Г. (т.с. 2 а.с.3), позивача ОСОБА_3 та представника останнього адвоката Крамарчук Р.С. (т.с. 1 а.с. 248-249), які у тому числі на неодноразові запитання апеляційного суду в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України у категоричній формі зазначали, що врегулювання спору шляхом досягнення угоди між ними є неможливим,

-крім того, сторона позивача додатково зазначала, що станом на червень 2021 року заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 по аліментам на малолітнього сина, яку він в частині оспорював, а в іншій установленій у подальшому судом частині повністю погасив, - відсутня; 14.06.2021 року заходи примусового виконання скасовані, що підтверджується постановою державного виконавця про це, копію якої сторона позивача просила долучити до матеріалів цієї справи;

-а також представника третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, як органу опіки та піклування, - Максименко Ю.В. (т.с. 2 а.с. 4) просила врахувати якнайкращі інтереси дитини з урахуванням висновку органу опіки та піклування у цій справі, але у вирішенні спору - полагалась на розсуд суду,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 , у тому числі в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, та третя особа (орган опіки та піклування) із вищезазначеним рішенням суду погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог позивача.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у цій справі лише в межах вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і лише в частині задоволення позовних вимог позивача.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовну заяву позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 6).

Малолітня дитина проживає з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Між сторонами виникли неприязні стосунки, що підтверджено у тому числі листом Генічеського відділу поліції ГУ Національної поліції в Херсонській області від 26.07.2019 року № 9347/01/38-2019 (копія т.с. 1 а.с. 33), яким встановлено, що ОСОБА_1 в липні 2019 року зверталася до відділу поліції за фактом сварки з чоловіком, однак оскільки під час звернення останньої ознак кримінального чи адміністративного правопорушення виявлено не було, прийнято рішення про списання висновком до справи, згідно Закону України «Про звернення громадян».

Також, у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ЗОГО «ОПП «Взаємодія» із заявою, в якій зазначала, що її чоловік, ОСОБА_3 , 1978 р.н., застосовував до неї та їх сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , насильство фізичного, психологічного та економічного характеру (повідомлення ЗОГО «ОПП «Взаємодія» вих. № 8 від 17.02.2020 року, копія т.с. 1 а.с. 72-73).

Крім того, судом встановлено, що позивач 20.08.2019 року звертався до органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району з метою встановлення графіку спілкування з малолітнім, однак йому було повідомлено, що з телефонної розмови з матір`ю стало відомо, що вона та дитина мешкають у Херсонській області та рекомендовано звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживанням матері та дитини(інформація органу опіки та піклування від 06.09.2019 року про розгляд звернення, копія т.с. 1 а.с. 14).

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами у цій справі дійсно існує спір щодо участі батька у вихованні дитини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 із наданих ним довідок (т.с. 1 а.с. 7-8) працює в Запорізькому державному медичному університеті на посаді доцент к.м.н., підрозділ психіатріїї, психотерапії, загальної медичної психології та сексології, має стабільний дохід.

Долученими до матеріалів справи характеристиками (т.с. 1 а.с. 9-11) підтверджено, що ОСОБА_3 зарекомендував себе як творчий, професійно-грамотний викладач, який демонструє високий рівень педагогічної майстерності, йому притаманні високий рівень культури та відповідальності.

Крім того, позивач є членом ГО «СК`СИНГИТАЙ» м. Запоріжжя, тривалий час працював тренером з кіокушинкай карате, проводив тренування в молодшій та середній групі. Тренування під керівництвом ОСОБА_3 вирізнялися продуманою структурою, чітко поставленою. метою, гуманістичним ставленням до дітей та гармонійно розподіленим навантаженням.

Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працює в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР лікарем психіатром, характеризується позитивно (т.с. 1 а.с. 34).

Сторони по справі забезпечені житлом та мають задовільні житлові умови, що встановлено органом опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району за наслідком обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 27.02.2020 року та актом обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_4 , який мешкає разом з матір`ю від 19.02.2020 року (т.с. 1 а.с. 113-114).

Згідно із наявною в матеріалах справи відповіді КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №1» № 355/01-11 від 18.03.2020 року (т.с. 1 а.с. 78), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на обліку в підприємстві з народження. Дитина перебуває під наглядом у лікарів-фахівців з діагнозами: Дисахаридазна та лактазна недостатність, мінімальна мозкова дисфункція, аигено-невротичний синдром, вальгусна деформація колінних суглобів І ступеня, плосковальгус стоп. Догляд за дитиною здійснює мати - ОСОБА_1 , яка і займається лікуванням, профілактикою ти вакцинацією дитини. Дитина потребує спеціального режиму догляду, включаючи дієту та щоденну терапію медичними препаратами. Батько дитини обізнаний щодо хвороб ОСОБА_3 та цікавиться станом здоров`я дитини.

Відповідно до висновку спеціаліста-психолога за результатами психологічного аналізу ситуації Запорізької обласної організації «Об`єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія» за вих. № 23 від 11.03.2020 року (т.с. 1 а.с. 74-76): «За спостереженням психолога у ОСОБА_5 сформована надійна прив`язаність до матері. Але дитина після психоемоційних перевантажень, має потребу непокоїтися, побути з матір`ю наодинці, в випадках тривожності - смокче палець, що дає можливість розслабитися. Діти з надійною прив`язаності (secure) чітко демонструють поведінковий прояв прив`язаності, вони кличуть матір, слідують за нею, тукають її, якщо вона зникає кудись, якщо не знаходять, плачуть і явно переживають стрес. На повернення матері реагують радістю, протягують до неї руки, хочуть, щоб їх утішили, шукають тілесного контакту, але незабаром знову втихомирюються і повертаються до попередніх занять. Якщо головний значимий дорослий відсутній, а у випадку ОСОБА_5 значимий дорослий це його матір - ОСОБА_1 , і, коли дитині загрожує небезпека, або якщо дитину розлучають зі значимим дорослим, то він буде реагувати горем, плачем, гнівом, приступає до активного пошуку свого значимого дорослого. Надійна прив`язаність є умовою того, щоб дитина мала можливість вивчити навколишній світ і при цьому пізнати себе в ньому, як самостійну особу таку, що здатна діяти ефективно».

З оглянутого у суді першої інстанції відеозапису зустрічей ОСОБА_3 з сином Матвієм вбачається, що дитина має прихильність до батька, батько при спілкуванні з сином турбується про його фізичний, духовний розвиток (т.с. 1 а.с. 43-45).

З метою розв`язання спору судом першої інстанції було отримано висновок органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення порядку участі батька у вихованні ОСОБА_5 від 14.08.2020 (т.с. 1 а.с. 113-114), яким визначено можливим визначити час і місце побачень батька, ОСОБА_6 , з сином наступним чином: кожної середи з 16:00 години до 19:00 години в місцях громадського відпочинку в дитячих культурно-розважальних закладах м. Запоріжжя у присутності матері ОСОБА_1 або за домовленістю батьків; кожної суботи з 15:00 годин до 19:00 години в місцях громадського відпочинку, в дитячих культурно-розважальних закладах м. Запоріжжя у присутності матері ОСОБА_1 , або за домовленістю батьків.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей 1989 року, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ст.ст. 12-15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», п. 100; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «М. С. проти України», п. 77).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у п. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України та у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Отже, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, в рішенні по справі «A.V. проти Словенії» (заява № 878/13) ЄСПЛ нагадав, що згідно зі ст. 8 Конвенції держава несе позитивні зобов`язання щодо «ефективної поваги» до сімейного життя. Зокрема, в справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню. У зазначеній справі ЄСПЛ присудив батькові-заявнику, який втратив право на особистий контакт зі своїми дітьми, 20 тис. євро компенсації за моральну шкоду.

Таким чином, суд першої інстанції у цій справі правильно вважав, що батько має право на безпосередню участь в житті і вихованні дитини та на зустрічі з дитиною без присутності матері. Згідно із законодавством, суд може обумовити зустрічі батька з дитиною присутністю матері або іншої особи, тільки якщо в процесі розгляду справи буде встановлено, що особисте спілкування з батьком може негативно вплинути на дитину, та/або нашкодити її розвитку.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що будь-яких даних про те, що особисте спілкування з батьком може негативно вплинути на дитину, та/або нашкодити її розвитку в ході розгляду цієї справи судом першої інстанції не було встановлено.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував сталу практику Верховного Суду на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, зокрема правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 619/3051/17, про те, що батько має право особисто брати участь у вихованні дитини та зустрічатися з нею без присутності матері або інших осіб.

Суд першої інстанції при встановленні способу спілкування батька з дитиною у цій справі правильно дотримався розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи на підставі поданих учасниками справи доказів свідчать про те, що між батьками малолітнього ОСОБА_5 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки і у добровільному порядку досягти згоди щодо способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її вихованні і спілкуванні із нею сторони не можуть, що також знайшло своє підтвердження в апеляційному суді, коли сторони у цій справі на неодноразові запитання апеляційного суду в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України у категоричній формі зазначали, що врегулювання спору шляхом досягнення угоди між ними є неможливим.

При цьому, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що позивач, який є батьком дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання, щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, позитивно характеризується, працевлаштований та має належні житлові умови.

Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до дитини, що може зашкодити розвиткові дитини, судом першої інстанції у цій справі не було встановлено.

Твердження відповідачки про те, що батько не знає режим харчування та не володіє переліком продуктів, які можна давати дитині, що може негативно відобразитися на її здоров`ї, суд першої інстанції правильно вважав неспроможними, оскільки ОСОБА_3 має вищу медичну освіту, у судовому засіданні в суді першої інстанції зазначав, що спроможний виконати рекомендації лікарів та буде їх дотримуватися, зокрема, відповідно до відповіді КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» від 18.03.20 № 335/01-11 (а.с. 78), батько дитини обізнаний щодо хвороб ОСОБА_5 та цікавиться станом здоров`я дитини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, у цій справі не встановлено, відповідачкою не доведено, та матеріали цієї справи таких доказів не містять.

Вирішуючи спір щодо участі у вихованні та порядку зустрічей батька з сином, суд першої інстанції правильно взяв до уваги передусім інтереси дитини, з урахуванням конкретних обставин справи, а також керувався тим, що встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

На підставі досліджених письмових доказів судом першої інстанції було правильно встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_7 , потребує спілкування з батьком. Прихильність дитини до батька підтверджується оглянутим в судовому засіданні у суді першої інстанції відеозаписом (т.с. 1 а.с. 45).

Висновок спеціаліста психолога від 11.03.20 (а.с. 74-76), суд першої інстанції правильно оцінював у цій справі критично, оскільки він складений на поясненнях лише матері без співбесіди з ОСОБА_3 та на документах, наданих лише однією стороною спору.

При вирішенні питання про періодичність побачень батька з сином, можливість спільного відпочинку, судом першої інстанції було правильно враховано, що на час вирішення спору малолітній син - ОСОБА_3 має вік майже 4 (чотири) роки, почав відвідувати дитячий садочок, залишається вдома з бабусею, в той час, коли матір перебуває на роботі, що встановлено поясненнями ОСОБА_1 наданими в судовому засіданні у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що наданий органом опіки та піклування висновок щодо розв`язання спору (а.с. 113-114), з яким погодилась відповідачка, не враховує якнайкращих інтересів малолітньої дитини (хлопчика), вікових змін дитини, яка потребує особистого спілкування у тому числі і лише з батьком на одинці, його розвитку та потреб відповідно до її віку на час вирішення спору судом, порушує права батька на особисту участь у вихованні сина та повноцінні зустрічі з сином, саме налагодження відносин з останнім, що є неможливим у присутності матері, з якою у батька існують неприязні відносини, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що рекомендований у ньому графік побачень батька з сином у присутності матері, не може бути покладений судом першої інстанції в основу висновку при вирішенні спору щодо участі батька у вихованні малолітнього сина, що є підставою для самостійного визначення судом кількості і тривалості побачень батька з сином (графік побачень).

Визначаючи порядку побачень батька з дитиною, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вік дитини потребує відвідування дошкільного навчального закладу, що унеможливлює проведення зустрічей з батьком чотири рази на тиждень, а тому з урахування конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення графіку побачень батька з сином кожної середи та суботи з 16:00 години до 19:00 години, без присутності матері ОСОБА_1 (що знаходиться в межах позовних вимог позивача у цій справі т.с. 1 а.с. 5), з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини, із забезпеченням додаткових побачень батька з сином у святкові дні з 01 січня по 07 січня, день народження дитини та день народження батька.

Наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками обумовлює проведення побачень батька з сином поза межами місця постійного проживання дитини без присутності матері, що забезпечить позивачу можливість вільно і без створення стресової та напруженої ситуації для дитини спілкуватися з нею.

Умови проживання позивача ОСОБА_3 надають можливість відвідування дитиною місця проживання батька за вказаною адресою.

Суд першої інстанції також правильно вважав за доцільне також визначити і час для спільного відпочинку батька з сином у літній час з 01 липня по 15 липня без присутності матері, з повідомленням матері про місце перебування сина ОСОБА_4 . При організації спільного відпочинку батька з сином обов`язковою умовою є врахування стану здоров`я дитини. За результатами домовленості між батьками дозволяється змінювати період відпочинку дитини з батьком.

Надання можливості спільного відпочинку батька з сином відповідатиме не лише принципу рівності батьків у спілкуванні з дитиною, а й інтересам дитини, оскільки належні умови для його тимчасового проживання у батька наявні, а спілкування з батьком сприятиме встановленню між дитиною та ОСОБА_3 стійкого психо-емоційного зв`язку, отриманню нових навичок та досвіду.

Встановлений судом першої інстанції спосіб участі батька у вихованні дитини не виключає можливості спілкування батька з сином під час перебування дитини у дитячих навчальних закладах, батько має право відвідувати дитину без обмеження у часі з урахуванням розкладу навчально-виховного процесу.

Натомість, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити, що на випадок хвороби дитини відвідування батьком дитини здійснюється за місцем її проживання за узгодженням з матір"ю.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову позивача у вищезазначений спосіб у цій справі.

Окрім того, враховуючи складні стосунки між батьками дитини, суд першої інстанції при визначені способу участі одного з батьків у вихованні дитини задля уникнення конфліктних ситуацій між батьками дитини та забезпечення прав та інтересів дитини, поклав на позивача обов`язок дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини (що узгоджується з ефективним способом захисту ст. 5 ч. 2 ЦПК України та відповідає як найкращим інтересам саме малолітньої дитини)..

При цьому, судом першої інстанції було правильно зазначено, що визначений судом спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб чи у випадку виникнення негативних наслідків для дитини за результатами спілкування з батьком, може бути змінений в майбутньому за позовом одного з батьків, за наявності відповідних підстав.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи її заперечень проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 (матері малодітного сина) у цій справі, яка керується, насамперед, своїми інтересами, а не якнайкращими інтересами малолітнього сина, який потребує повноцінної участі, окрім матері, батька в його вихованні також, з яким у неї існують неприязні відносини, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 будь - яких зустрічних позовних вимог щодо участі батька у вихованні малолітнього сина, у тому числі виключно у присутності її, як матері, у цій справі взагалі не заявляла, та, відповідно, останні не були предметом розгляду у суді першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що батько в силу своїх віку, відповідальності, матеріального та житлового становища, вищої медичної освіти та обізнаності про вищезазначений діагноз малолітнього сина тощо здатний забезпечити йому належне харчування та догляд, і, навіть, відвідування будь-яких дошкільних занять у подальшому, на яких наполягала відповідачка в апеляційному суді, під час його спілкування (зустрічей) із сином без присутності матері, які будуть лише сприяти налагодженню відносин 4-річного хлопчика із батьком, відповідати якнайкращим інтересам саме малолітньої дитини, а також інтересам батька і не будуть порушувати прав та інтересів відповідача ОСОБА_1 , як матері цієї дитини.

Апеляційним судом також встановлено, що станом на час перегляду цієї справи апеляційним судом будь-яка заборгованість батька перед матір`ю по аліментам на утримання малолітнього сина відсутня (т.с. 2 а.с. 5).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Так, за змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі, відсутні.

Відповідач та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень та у спростування позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат позивача, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляду судового збору та витрат професійну правничу допомогу.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 13.09.2021 року, оскільки у період з 11.09.2021 року по 12.09.2021 року включно мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.