ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9960/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/31/21 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Дідух М.Є.

з участю - позивачки ОСОБА_1 її представника

ОСОБА_2 , представників відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційні скарги ОСОБА_6 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2020 року та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року (головуючий суддя Ромазан В.В., повний текст рішення складено 14 серпня 2020 року, повний текст додаткового рішення складено 26 травня 2021 року) у справі № 607/9960/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні належним їй на праві приватної власності магазином, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 та звільнити зазначене приміщення магазину.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що згідно договору дарування №482 від 31.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., є власником зазначеного приміщення магазину.

Цього ж дня згідно договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. стала власником земельної ділянки - кадастровий номер :12:012:0023, площею 0,0317 га; земельної ділянки - кадастровий номер :12:012:0024, площею 0,0318 га; земельної ділянки - кадастровий номер :12:012:0028, площею 0,0300 га.

У п.6 договору дарування приміщення магазину від 31.05.2017 р. зазначено, що «…дарувальник свідчить, що на момент укладення цього договору магазин не перебуває під арештом чи забороною відчуження, у заставі (в тому числі податковій) не перебуває, не є внеском до статутного фонду юридичних осіб, судового спору по ній немає, від прав третіх осіб він вільний, відносно нього не укладено будь-яких договорів по відчуженню, він не переданий у найм (оренду), тимчасове чи довічне користування.».

У пунктах 3 зазначених договорів дарування земельних ділянок вказано, що «..дарувальник стверджує, що земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, а також про те, що до цього часу вона нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, на земельну ділянку не зареєстровані обтяження, в спорі, під забороною відчуження та арештом не перебуває, земельні сервітути не встановлені».

Отже, вважала, що належне їй майно на момент переходу права приватної власності від ОСОБА_10 було вільним від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб.

05 вересня 2017 року звернулась із письмовою вимогою до ОСОБА_3 , що є її братом, про звільнення приміщення магазину, або ж укладення з нею договору оренди.

Із відповіді ОСОБА_3 стало відомо, що він дане нерухоме майно використовує для здійснення своєї господарської діяльності - торгівлі будівельними матеріалами у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на підставі договору оренди нерухомого майна № 12/04/17, який було укладено 12 квітня 2017 року між ним та попереднім власником ОСОБА_10 ; пунктом 7.1 зазначеного договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до закінчення строку оренди, який складає 2 роки та 10 місяців з дня передачі об`єкта оренди орендарю по акту прийому передачі; згідно п. 7.5 договору зміна власника об`єкта оренди не припиняє дію цього договору та договір діє до повного його виконання.

28.09.2017 року при спробі зняти показники з лічильників у приміщенні магазину, відповідач не допустив її до лічильників та не надав документів, які б підтверджували законність його перебування у магазині.

Також зазначила, що укладений договір оренди відповідачем підробленим та вважає, що відповідач ніякого договору оренди із дарувальником приміщення не укладав.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про залучення співвідповідачем у даній справі ОСОБА_6 , який згідно наявної у приміщенні магазину інформації (куток споживача) здійснює господарську діяльність у її приміщенні. За повідомленням ОСОБА_6 діяльність здійснює на підставі договору суборенди даного магазину, укладеного між ним та ОСОБА_3 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 13.09.2018 року ОСОБА_6 залучено до участі в справі співвідповідачем.

У подальшому - у квітні 2020 року позивачка подала заяву та доповнила підстави позову новими обставинами, у якій зазначено, що договір оренди майна, на який покликається відповідач як на підставу свого перебування у належному їй приміщенні магазину, завершився ще 13.02.2020 року. Разом із цим, відповідач не припинив вчиняти їй перешкоди у користуванні належним їй майном. Він спричиняє їй, як власнику магазину збитки не лише у вигляді втраченої вигоди у зв`язку із неможливістю передати в оренду її магазин сумлінному орендарю, але й збитки у вигляді штрафу та пені за несвоєчасну сплату нарахованого податковою службою податку на нерухомість. 13.12.2019 року, 28.02.2020 року вона повторно звернулась до відповідача із вимогою про звільнення належного їй приміщення магазину, а 10.03.2020 року подала заперечення про подальше користування магазином відповідачем.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2020 року позов задоволено. Вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нежитловим приміщенням - магазином, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити зазначене приміщення магазину.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., тобто по 352 (триста п`ятдесят дві) грн.. 40 коп. із кожного.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року доповнено резолютивну частини рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2020 року висновком наступного змісту:

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належній їй на праві власності нежитловим приміщенням - магазином, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_6 звільнити зазначене приміщення магазину.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., тобто по 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп. із кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду від 14.08.2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким провадження у справі закрити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права щодо залучення його співвідповідачем у справі; у рішенні не зазначено про порушення ним прав позивача; після зупинення провадження у справі її поновлення відбулося з підстави, не передбаченої законом; позивачем обрано не вірний спосіб захисту; справу судом розглянуто у порядку цивільного судочинства, у той час, коли даний спір належить розглядати у порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у п. 7.5. Договору оренди від 12.04.2017 №12/04/17 сторонами встановлено, що зміна власника Об`єкта оренди не припиняє дію даного Договору і договір діє до повного його виконання. У п. 7.3. Договору оренди від 12.04.2017 № 12/04/17 сторонами встановлено, що якщо за 2 місяці до закінчення терміну дії даного Договору, Сторони продовжують виконувати його умови і будь-яка із сторін не виявить бажання його припинити то договір вважається поновленим на два календарних роки на цих же умовах. Позивачка за 2 місяці до закінчення терміну дії даного Договору, як це передбачено п. 7.3. Договору, не заявила про своє бажання його припинити.

Наявні письмові повідомлення позивача до відповідача, а саме:

від 05.09.2017, де позивач зазначає про намір використовувати майно у власній господарській діяльності (здання такого в оренду), а також висловлює намір укласти договір оренди; у відповідь, відповідач повідомив про наявність чинного договору оренди стосовно цього ж майна із попереднім його власником;

від 18.09.2017, де позивач не визнає договору оренди між відповідачем та попереднім власником нерухомого майна та, що важливо, наводить номер карткового рахунку для зарахування коштів;

від 12.02.2018, де позивач вказує на необхідність повідомити її про номер карткового рахунку для повернення сплачених їй коштів за користування нерухомим майном та вимагає звільнити приміщення;

від 26.03.2018, де позивач вказує на необхідності покрити їй шкоду, а вже після -укласти договір оренди;

від 13.12.2019 та від 10.03.2020 із тим же змістом (невизнання Договору № 12.04.2017 №12/04/17 та вимога звільнити приміщення) а також листи від 13.12.2019 та від 10.03.2020 не можуть розцінюватися як заява про припинення договору оренди, оскільки їхній зміст не спрямований на припинення або зміну умов договору оренди, так як в них, як і в інших документах, позивачка не визнає факту існування між нею та відповідачем орендних правовідносин на підставі Договору оренди від 12.04.2017. Крім того, ці листи не надіслані в строк встановлений договором, а саме за 2 місяці до його закінчення.

Тобто, строк дії договору оренди почав свій відлік з 13.04.2017 і діяв до 13.02.2020 включно. Строк повідомлення про намір припинити дію договору тривав до 12.12.2019 включно, - за 2 місяці до закінчення терміну дії даного Договору, тому що два місяця це з 13.12.2019 по 13.02.2020 (саме з 13.12.2019 почалося 2 місяці до 13.02.2020), а повідомляти потрібно було за 2 місяці до закінчення, тобто до початку дати 13.12.2019, а саме -12.12.2019.

Поряд із наведеним вище, вважають за необхідне відзначити, що Вимога, датована 13.12.2019, позивачем направлена відповідачу поштовим відправленням за накладною № 030. Однак, із відстеження поштового відправлення з № 030 так як і поштового відправлення за № 684, що адресовані ОСОБА_3 , ним не отримані, що засвідчується відповідями на адвокатські запити Тернопільської дирекції акціонерного товариства "Укрпошта" (долучені до матеріалів справи).

Відтак, Договір оренди від 12.04.2017 №12/04/17 не припинив свою дію та вважається поновленим на два календарних роки на цих же умовах.

Однак судом першої інстанції проігноровано вищезазначені обставини, докази та положення закону, і зроблено помилковий висновок про те, що будь-які заперечення користуватися майном, у яких міститься невизнання існування договору є заявами, які припиняють орендні правовідносини.

Також звертає увагу на те, що даний спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить додаткове рішення скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про залучення ОСОБА_6 співвідповідачем у справі постановлено не у нарадчій кімнаті, ухвала про це йому не направлялася, в зв`язку з чим він був позбавлений права подати клопотання про розгляд справи спочатку. Таким чином, ОСОБА_6 залучений до справи з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого були порушені його права на участь у справі спочатку, на подання відзиву на позов та доказів, які підтверджують заперечення позову. Факт проведення ОСОБА_6 господарської діяльності у магазині позивачки повинен доказуватися на загальних підставах. Доказами, на підставі яких суд встановив вказані обставини є доданий до матеріалів справи фотознімок із Приміщення вказаного магазину, де зображено «Куток споживача» з наявною випискою з Єдиного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців ФОП ОСОБА_6 , що на думку суду підтвердило господарську діяльність останнього у вказаному приміщенні. Однак, до предмету доказування позовних вимог щодо ОСОБА_6 входить також період здійснення такої діяльності (тобто її продовження на момент звернення до суду), площа магазину, яку використовував ОСОБА_6 (оскільки додатковим рішенням суду його зобов`язано звільнити приміщення загальною площею 1515,8 кв. м.) і що основне - на якій правовій підставі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення суду залишити без змін. Відзив мотивований тим, що строк дії «Договору оренди нерухомого майна № 12/04/17» від нібито 12 квітня 2017 року сплив ще 14 лютого 2020 року, у відповідності до його п.7.2, яким передбачено строк оренди 2 роки і 10 місяців. Однак Відповідачі так і не припинили вчиняти їй перешкоди у користуванні магазином. Вказуючи на нікчемність договору оренди від нібито 12.04.17р., вона тим самим вказувала на відсутність між нею та Відповідачами будь-яких договірних відносин щодо користування її магазином. Разом з тим, не зважаючи вже на очевидну (безспірну) з 13.02.2020р. відсутність з нею договірних відносин щодо користування її магазином по АДРЕСА_1 , Відповідачі, тим не менше, так і не припинили вчиняти їй перешкоди у користуванні магазином.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення суду залишити без змін. Відзив мотивований тим, що після набрання 09.11.2017р. законної сили ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09.10.2017р. у справі №921/571/17-г/8, при подальшому вчиненні дій, спрямованих на захист своїх прав власника магазину від посягань на них зі сторони ОСОБА_3 , нею враховувалась як визнана ним самим, так і підтверджена вказаною ухвалою господарського суду, обставина щодо виникнення між ними 06.09.2017р. цивільних, а не господарських, правовідносин, в договорі дарування від 31 травня 2017 року, на підставі якого нею отримано у власність магазин, а саме - в його пункті 6 чітко зафіксовано інформацію ОСОБА_11 щодо того, що даний магазин не перебуває ані в оренді, ані в наймі, ані в користуванні третіх осіб, та і взагалі відсутні будь-які права третіх осіб на даний об`єкт нерухомості. Аналогічна ситуація і з договорами дарування земельних ділянок під магазином від 31 травня 2017 року. Вище згаданий договір дарування від 31.05.17р., на відміну від псевдодоговору оренди від нібито 12.04.17р., є нотаріально посвідченим, внаслідок чого її праву власності надано юридичної вірогідності у відповідності до статті 3 Закону України «Про нотаріат».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 на додаткове рішення відхилити, додаткове рішення суду залишити без змін. Відзив мотивований тим, що при ухваленні додаткового рішення жодних нових обставин суд першої інстанції не встановлював, оскільки встановлені судом обставини відображаються в мотивувальній частині рішення (ч.4 ст. 265 ЦПКУ), в той час як суд доповнив лише резолютивну частину свого основного рішення по суті спору шляхом уточнення, яким саме чином він в основному рішенні усунув їй перешкоди у користуванні своїм магазином, які вчиняв їй ОСОБА_6 .

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_12 підтримали, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_12 заперечили, вважають судові рішення законними.

ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, що, згідно ст. 372 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 31 травня 2017 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладено договір дарування магазину, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., відповідно до якого ОСОБА_10 безоплатно передає у власність ОСОБА_1 належний їй на праві власності магазин, загальною площею 1515,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 6 зазначеного договору, у ньому вказано, що «… ОСОБА_13 свідчить, що на момент укладення цього договору вказаний Магазин не перебуває під арештом чи забороною відчуження, у заставі (в тому числі податковій) не перебуває, не є внеском до статутного фонду юридичних осіб, судового спору по ній немає, від прав третіх осіб він вільний; відносно нього не укладено будь-яких договорів по відчуженню; він не переданий у найм (оренду), тимчасове чи довічне користування.

Крім цього, 31 травня 2017 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., відповідно до якого ОСОБА_10 безоплатно передає у власність ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0317 га, кадастровий номер :12:012:0023, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для іншої комерційної діяльності.

Також, 31 травня 2017 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., відповідно до якого ОСОБА_10 безоплатно передає у власність ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0318 га, кадастровий номер :12:012:0024, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, 31 травня 2017 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., відповідно до якого ОСОБА_10 безоплатно передає у власність ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер :12:012:0028, для будівництва і обслуговування закладів торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У пунктах 3 зазначених договорів відображено, що «…дарувальник стверджує, що внаслідок укладення цього договору не порушуються права та законні інтереси інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, і що згадана земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, а також про те, що до цього часу вона нікому іншому на продана, не подарована, не відчужена іншим способом, на земельну ділянку не зареєстровані обтяження, в спорі, під забороною відчуження та арештом не перебуває, земельні сервітути не встановлені.

На підставі вищевказаних договорів за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на приміщення магазину, загальною площею 1515,8 кв.м., та земельних ділянок, площею 0,0317 га, площею 0,0318 га, площею 0,0300 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 що стверджується інформаційною витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивачем, з метою усунення перешкод у користуванні належним їй майном - приміщенням магазину по АДРЕСА_1 направлялись вимоги, а саме 05.09.2017 року, 12.02.2018 року, 13.12.2019 року, 28.02.2020 року, 10.03.2020 року ОСОБА_3 про укладення із нею, як новим власником зазначеного майна договору оренди або ж звільнення ним зазначеного приміщення, оскільки позивач має намір використовувати спірне приміщення у своїх власних цілях для підприємницької діяльності.

Зазначені вимоги позивача проігноровано відповідачем із тих підстав, що спірне нерухоме майно орендується ним на підставі укладеного договору оренди нерухомого майна №12/04/17 від 12 квітня 2017 року, який було укладеного між ОСОБА_10 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) ще до укладення договору дарування позивачу зазначеного приміщення магазину по АДРЕСА_1 та який на думку відповідача чинний на даний час, в силу вимог пунктів 7.2 та 7.3. договору.

Як вбачається із наданої позивачем копії договору оренди нерухомого майна №12/04/17 від 12 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_10 (Орендодавець) та ОСОБА_3 (Орендар), орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування на визначених у договорі умовах нерухоме майно, об`єктом оренди якого є: нежитлове приміщення, площею 1515,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 3.1.1 зазначеного договору сторони передбачили, що орендодавець зобов`язаний передати об`єкт оренди орендарю по акту приймання - передачі в термін 10 календарних днів з моменту підписання даного договору, в стані, що відповідає умовам даного договору. Підписання акту приймання-передачі свідчить про фактичну передачу об`єкту в оренди в оренду. Пунктом 4.1 зазначеного договору сторони передбачили, що сума орендної плати за один місяць користування об`єктом оренди складає 7000 гривень. Пунктом 7.2, 7.3 даного правочину сторони передбачили, що строк оренди за цим договором складає 2 роки 10 місяців та починає свій перебіг з дня передачі об`єкта оренди орендарю по акту прийому-передачі. Якщо за два місяці до закінчення терміну дії даного договору, сторони продовжують виконувати його умови і будь-яка із сторін не виявить бажання його припинити то договір вважається поновленим на два календарних роки на цих же умовах.

Як додаток 1 до зазначеного договору оренди відповідачем надано акт приймання-передачі від 12.04.2017 року, підписаним орендарем та орендодавцем, відповідно до якого Орендодавець ( ОСОБА_1 ) передала, а Орендар ( ОСОБА_3 ) прийняв нежитлове приміщення площею 1515,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також представником відповідача надано копії розписок від 01.09.2017 року, від 01.05.2017 року, від 01.06.2017 року, від 01.07.2017 року, від 01.08.2017 року, згідно яких ОСОБА_10 , яка є орендодавцем за вказаним договором отримала від ОСОБА_3 у рахунок орендної плати за користування нежитловим приміщенням площею 1515,8 м.кв., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 7000 грн. за вказані місяці.

Судом з`ясовано, що відповідач не узгоджував із позивачем перерахування коштів за орендоване ним майно, розміру орендної плати.

Судом встановлено, що позивачу, як власнику спірного нерухомого майна, у тому числі земельних ділянок, органами ДПС у Тернопільській області нараховано податок на нерухоме майно, зокрема по нежитловому приміщенні магазину за 2018-2019 роки на суму 63254,33 грн., який остання зобов`язана сплатити до бюджету.

Задовольняючи позовні вимоги шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звільнити належне ОСОБА_1 приміщення магазину, суд першої інстанції виходив з того, що перед закінченням терміну дії договору оренди нерухомого майна від 12.04.2017 року №12/04/17, що діяв два роки та десять місяців, у встановлений строк, новий власник даного нерухомого майна ОСОБА_1 , відмовилася від подальшого продовження договору оренди майна, а тому договір оренди від 12.04.2017 року №12/04/17 не є продовженим, відповідачі безпідставно користуються належною її власністю.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він грунтується на обставинах справи та відповідає вимогам закону.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В силу вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених закономі загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

В силу вимог ч.1 ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Частиною 2 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Частиною 1 статті 777 ЦК України передбачено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюється за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Положення ч.1 ст. 41 Конституції України, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України свідчать, що право вибору власника здавати своє майно в оренду чи використовувати для власних потреб є повним, безумовним та необмеженим.

Баланс захисту прав орендодавця та орендаря полягає в тому, що: власник-орендодавець захищений правом вибору, здавати або не здавати своє майно в оренду, та правом змінювати умови договору при його переукладенні на новий строк; орендар, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, захищений тим, що за прийнятності для нього нових умов, саме він має переважне право укладення нового договору оренди перед будь-якими іншими особами.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС від 18 січня 2018 року у справі №910/12017/17.

Суд правильно не прийняв до уваги твердження представників відповідача про те, що відповідач ОСОБА_3 не чинить перешкод у користуванні спірним майном позивача, оскільки здійснює користування ним на підставі укладеного із колишнім власником нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_1 договору оренди нерухомого майна від 12.04.2017 року №12/04/17, який вважає чинним, оскільки позивач, як новий власник орендованого ним майна неодноразово попереджала його про звільнення приміщення, або ж про укладення із нею нового договору оренди, із погодженням із нею усіх істотних умов такого правочину, у тому числі орендної плати. Вимоги ОСОБА_1 надсилались відповідачу упродовж 2017, 2018, 2019 років, а тому останньому було відомо про не бажання позивача продовжувати зазначений договір оренди, тобто про відсутність її волевиявлення щодо цього.

Продовжувати договір оренди майна чи ні належить власнику майна, а не є його обов`язком.

Частиною 1 ст. 764 ЦК України передбачено, що строк договору найму продовжується лише у випадку відсутності заперечень з боку наймодавця.

Встановлено, що про заперечення нового власника майна щодо продовження ОСОБА_3 ним користуватись, відповідачу було відомо ще задовго до закінчення строку зазначеного договору оренди нерухомого майна.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки позивач, будучи власником нежитлового приміщення - магазину, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вправі вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю.

Інші доводи апеляційних скарг також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав його скасування не має.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2020 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді