Справа № 149/496/21
Провадження № 22-ц/801/1517/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 рокуСправа № 149/496/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Рибчинського В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2021 року, постановлене суддею Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Войнаревичем М.Г.,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та на дружину, яка доглядає дитину до трьохрічного віку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами зареєстровано шлюб, від якого у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Позивач вказує, що вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на її утримання та утримання дитини не надає, інших утриманців немає, працює головним оперуповноваженим Департаменту стратегічних розслідувань в м. Києві, має у приватній власності автомобіль.

Пославшись на викладене та майнову спроможність відповідача надавати своїй дитині грошову допомогу, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітню доньку у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача кошти на її утримання у розмірі 1/6 частини його заробітку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною 3-ох річного віку.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги слід задовольнити частково, оскільки по договору лізингу щодо придбання квартири він сплачує щомісячно платежі у розмірі 6690,00 грн, а тому не заперечує сплачувати аліменти на малолітню доньку у розмірі 1/6 частини його заробітку та на дружину у розмірі 1/8 частини його заробітку.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на доньку у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 09.03.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 09.03.2021 і до досягнення дитиною 3-ох років. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій визнає свій обов`язок по утриманню доньки. Однак посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на доньку у розмірі 1/6 частини його заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та на дружину на її утримання у розмірі 1/12 частини його заробітку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною 3-ох річного віку

В якості основних доводів зазначає, що суд вирішуючи щодо розміру аліментів посилався на те, що відповідач офіційно працює, а тому має стабільний дохід, однак таке твердження є неправильним, оскільки посадовий оклад становить 3000,00 грн, а все інше премії та надбавки. Суд не правильно зазначив, що об`єкт нерухомості, який зазначений у договорі є власністю відповідача.

Крім того, судом порушено його права, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не отримував судової повістки. Також суд проігнорував клопотання відповідача про направлення йому копії ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатки до неї. В свою чергу, суд відкриваючи провадження у справі порушив ст. 27 ЦПК України, оскільки позивач зареєстрована у м. Києві.

В свою чергу позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 09.09.2017, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Позивач на даний час не працює.

Між сторонами виник спір з приводу стягнення аліментів на малолітню доньку та стосовно утримання позивача, як дружини, відповідачем, яка доглядає дитину до трьох років.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо стягнення аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача.

Суд першої інстанції, виходячи з положень ст. ст. 180, 184 СК України дійшов правильного висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо сплати аліментів на малолітню дитину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що ОСОБА_1 спроможний утримувати свою доньку у визначеному судом розмірі, оскільки офіційно працює та отримує стабільний дохід, при цьому інших осібна утриманні не має.

Отже, враховуючи що у відповідача є зобов`язання щодо утримання малолітньої дитини, недоведеність ним неможливості сплати аліментів у визначеному судом розмірі, апеляційний суд вважає, що вказаний розмір аліментів відповідає інтересам дитини, а тому не вбачає підстав для зміни розміру аліментів з 1/4 частки доходу відповідача на 1/6 частку доходу.

Щодо позовних вимог позивача про щомісячне стягнення з відповідача аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, то колегія суддів бере до уваги положення ч. 2 ст. 84 СК України, якою визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з ч.1ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Сторонами не заперечується, що дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

У відповідності до статті 80 СК України, у разі визначення розміру аліментів одному із з подружжя за рішенням суду, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Частинами 4 та 6 ст. 84 СК України встановлено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19).

Із системного аналізу наведених правових норм слідує, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, суд має з`ясувати чи має змогу відповідач сплачувати вказані аліменти.

Вирішуючи спір, суд правильно врахував ті обставини, що позивач потребує матеріальної допомоги, так як на даний час вона не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці та малолітня дитина проживає разом із матір`ю, також враховано, що відповідач працює, отримує стабільних дохід та має фізичну можливість надавати допомогу на утримання дружини.

У свою чергу, доказів того, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу дружині суду не надано.

Самі посилання відповідача на відсутність у нього можливості утримувати дружину у визначеному позивачем розмірі без підтвердження відповідними доказами, не можуть бути беззаперечними аргументами незадовільного матеріального становища відповідача.

За таких обставин, встановивши, що позивач виховує малолітню доньку, якій на час подання позову не виповнилось трьох років, при цьому відповідачем не доведено належними доказами, що він не спроможний надавати матеріальну допомогу в розмірі 1/8 частки від його заробітку, суд виходячи з положень ст.ст.75, 84 СК України дійшов правильного висновку про наявність можливості у відповідача сплачувати аліменти на дружину у визначеному позивачем розмірі. З чим погоджується й Вінницький апеляційний суд.

ОСОБА_2 надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не довів, що він знаходиться в тяжкому матеріальному становищі і не може надавати таку допомогу аліменти на дитину та на дружину.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що наявність у відповідача обов`язку щодо сплати комунальних послуг в гуртожитку, жодним чином не позбавляють його обов`язку утримувати свою доньку та дружину.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перераховував кошти на картку позивача, тобто виконував свій обов`язок щодо утримання доньки та дружини, а тому позов є безпідставним, колегією суддів до уваги не приймається. Добровільне перераховування коштів на картку позивача, не звільняє відповідача від обов`язку сплати аліментів на дитину та на дружину.

Колегія суддів, наголошує, що фінансова підтримка, про яку говорить відповідач навпаки підтверджує можливість останнього надавати допомогу доньці та дружині, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною.

Не заслуговують на увагу також доводи про те, що судом порушено його права, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не отримував судової повістки. Також суд проігнорував клопотання відповідача про направлення йому копії ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатки до неї.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 16.03.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. Посилаючись в мотивувальній частині на ст.274 ЦПК України, судом постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.12-13).

Суд, виконуючи норми ЦПК України телефонограмами повідомляв відповідача про розгляд справи (а.с. 13, 18) та судовою повісткою (а.с. 19).

Враховуючи норми ст.ст. 19, 274 ЦПК України, суд розглянув справу без виклику сторін та надав відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, скаржник скористався вказаним правом - подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ознайомившись із позовною заявою, не визнає позовні вимоги.

Також відповідач на електронну адресу суду подав клопотання про відкладення розгляду справи та про направлення справи за належною підсудністю.

Тобто судом першої інстанції при розгляді справи судом не було порушено норми права, на які посилається скаржник.

Водночас не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд відкриваючи провадження у справі порушив ст. 27 ЦПК України, оскільки позивач зареєстрована у м. Києві, тому справа має переглядатися за місцем реєстрації позивача.

Як вбачається із матеріалів справи суд ухвалою від 19.04.2021 (а.с. 57) вирішив дане клопотання та правильно вказав, що так як позивач проживає в м. Хмільник Вінницької області (довідка від 03.02.2021 про місце проживання), а тому відповідно до ст. 28 ЦПК України має право звернутися з позовом за місцем своїм перебуванням.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що він фінансово не спроможний сплачувати аліменти у вказаному позивачем розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що скаржник до апеляційної скарги не надав доказів того, що він не в змозі сплачувати аліменти на дитину та на дружину у визначеному позивачем розмірі.

Докази, які були подані до апеляційної скарги, а саме: копії документі, що підтверджують щомісячні витрати на комунальні послуги та довідка про доходи за січень-квітень 2021 року, в силу ч.3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не приймаються та не оцінюються. Дані докази не були предметом розгляду судом першої інстанції та відповідач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, хоча скористався своїм правом, про що йому було роз`яснено судом в ухвалі суду і надав відзив на позовну заяву.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тому доводи відповідача відносно того, що він не в змозі сплачувати аліменти у вказаному розмірі та не відповідає його можливостям, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки не спростовують вірний висновок суду першої інстанції та не звільняє від обов`язку на утримання своєї доньки та дружини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

В.П. Рибчинський