УХВАЛА

про забезпечення позову

17 вересня 2021 рокуСправа №451/1426/21
Провадження № 2/451/780/21

Суддя Радехівського районного суду Львівської області Семенишин О.З., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Радехівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИЛА:

16 вересня 2021 року в адресу Радехівського районного суду Львівської області за вх.№6976 разом із позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Радехівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначає, що до Радехівського районного суду Львівської області 11.09.2021 р. представником позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 , було подано позовну заяву до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 07.02.2017р., реєстр. №936, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення грошових коштів у сумі 248 180 (двісті сорок вісім тисяч сто вісімдесят) гривень 73 (сімдесят три) копійки.

Представник позивача вважає, що наявні всі підстави для задоволення поданої позивачем позовної заяви.

Також зазначає, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, вчиненого на підставі кредитного договору №LYRDGК від 14.04.2008р. на отримання кредиту, нотаріально не оформленого, з пропуском строку позовної давності, з відсутністю розрахунку боргу, без первинних документів на підтвердження наявності боргу та боргу саме в розмірах, зазначених у виконавчому написі №936 від 07.02.2017р., а також cтрок пред`явлення якого до виконання сплив вже 07.02.2020р., а отже, не може бути пред`явлений до виконання, про що зазначено в передостанньому абзаці виконавчого напису № 936 від 07.02.2017р.

У зв`язку з тим, що виконавчий напис №936 від 07.02.2017р. з позиції позивача є таким, що виконаний в порушення ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, при наявності спору між сторонами є підстави вважати, що при стягненні з позивача грошових коштів за неправомірними та спірними документами, в т.ч. за виконавчим написом, строк якого для пред`явлення сплив, здійснюється порушення прав та законних інтересів позивача і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або здійснити ефективний захист щодо поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову у виді заборони вчиняти певні дії та зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується позивачем у судовому порядку, спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Просить суд задовольнити заяву представника позивача про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 07.02.2017р., реєстр. №936, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною; - зупинити стягнення на підставі виконавчого напису від 07.02.2017р., реєстр №936, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, за постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №64924518 від 23.03.2021р.; - заборонити державному виконавцю Радехівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Ситар В.З. вчиняти будь-які виконавчі дії в рамках виконавчого провадження №64924518 від 23.03.2021р. відносно боржника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_1 ).

Так, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову суддя дійшла висновку, що заява позивача про забезпечення позову підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст.150 ЦПК України та до них належать: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, відповідно до вимог ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22.11.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також необхідно зазначити, що ст.124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рівень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою позову, суд приходить до висновку про доцільність частково задовольнити заяву про забезпечення позову, а саме вжити захід забезпечення позову, передбачений пунктом 6 частини першої статті 150 ЦПК України, як достатній на даній стадії судового розгляду для забезпечення позову.

Поряд з цим, представником позивача не обґрунтована доцільність застосування заходу забезпечення позову, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України, оскільки саме по собі зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, тягне за собою відповідно зупинення вчинення державним виконавцем будь яких виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Відтак, вимога представника позивача про застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона державному виконавцю Радехівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Ситар В.З. вчиняти будь-які виконавчі дії в рамках виконавчого провадження №64924518 від 23.03.2021р. відносно боржника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_1 ) не підлягає до задоволення.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Таким чином, оскільки позивач оскаржує виконавчий напис нотаріуса, то забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим документом відповідає зазначеним нормам процесуального закону та є співмірним заявленим вимогам.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 28 липня 2021 року по справі №757/42770/20-ц.

Враховуючи викладене вище, а також проаналізувавши зазначені норми, в контексті викладених обставин, суддя дійшла висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову підлягає до часткового задоволення, а саме необхідно зупинити стягнення на підставі виконавчого напису від 07.02.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №936, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, за постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №64924518 від 23.03.2021 року.

Керуючись ст.ст.149-154, 259, 260 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Радехівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Зупинити стягнення на підставі виконавчого напису від 07.02.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №936, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, за постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №64924518 від 23.03.2021 року до вирішення справи по суті.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з моменту її проголошення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвалу суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяСеменишин О. З.