Постанова

Іменем України

09 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 596/1954/19

провадження № 61-2635св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року у складі судді Лисюк І. О. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Міщія О. Я., Парандюк Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком, зняття з реєстрації та виселення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житловий будинок на ім`я її батька, видане згідно рішення Копичинецької міської ради за № 120 від 21 липня 1995 року, та договором дарування від 20 березня 1996 року. Згоду на дарування давала її мати -

ОСОБА_3 .

Скориставшись тим, що батько тяжко захворів її мати, підробивши ряд документів, без її згоди, самовільно зареєструвалась в будинку АДРЕСА_1 та зареєструвала сина ОСОБА_2 .

Крім того, відповідачі самовільно поміняли замки на вхідних дверях її будинку та встановила охоронну сигналізацію, щоб вона не мала доступу до будинку. На неодноразові вимоги позивача надати ключі, доступ до сигналізації, отримувала від відповідачів категоричну відмову. У зв`язку з цим позивачка зверталася за допомогою до правоохоронних органів, та служби, які встановили охоронну сигналізацію без її відома.

Оскільки вона не має доступу до будинку, добровільно усунути перешкоди в користуванні майном, а саме будинком

АДРЕСА_1 відповідачі відмовилися, просить усунути перешкоди у користуванні приватним житлом та зобов`язати відповідачів передати їй ключі від будинку і не чинити перешкоди в користуванні будинком.

Окрім того, позивач просила, зняти з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та усунути їй перешкоди у користуванні приватним житлом шляхом примусового виселення відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня

2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні будинком шляхом передачі ключів від будинку

АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідачів не чинити перешкод в користуванні будинком, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом їх виселення суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки не встановлено, що реєстрація відповідачів проведена із порушенням вимог чинного законодавства, та те, що останні чинять перешкоди власнику у користуванні (проживанні) спірним житловим приміщенням самим фактом свого проживання і існують підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня

2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу ключів від будинку

АДРЕСА_1 та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні будинком скасовано.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від будинку АДРЕСА_1 і не чинити перешкод в користуванні будинком.

В решті рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року залишено без змін.

Стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в рівних частинах у розмірі по 480,00 грн. із кожного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу ключів від будинку

АДРЕСА_1 та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні будинком, апеляційний суд виходив із того, що позивачка є власником житлового будинку

АДРЕСА_1 , однак відповідачами їй чиняться перешкоди у користуванні власністю шляхом заміни замків від будинку, встановлення сигналізації у будинку без її дозволу та згоди.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

0Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

15 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга, мотивована тим, що відповідачі постійно чинять перешкоди позивачу у користуванні, розпорядженні майном, зокрема намагаються позбавити її власності, не дозволяють заходити в будинок.

Доводи інших учасників справи

14 травня 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подали до Верховного Суду відзив, у якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від

13 листопада 2020 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Гусятинського районного суду Тернопільської області.

07 травня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Аргументи касаційної скарги зводять до незгоди з рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття з реєстрації відповідачів та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом їх виселення.

В іншій частині рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від

13 листопада 2020 року не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Фактичні обставини справи

20 березня 1996 року ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав її батькові ОСОБА_6 , що підтверджується договором дарування від 20 березня 1996 року, нотаріально посвідченого в.о. завідувачем Копичинецької державної нотаріальної контори Юзвою Г. З.

Дані щодо реєстрації права власності на будинок внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16 січня

2020 року, що також підтверджується відповідним витягом з Реєстру від 16 січня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_3 є матір`ю позивача, проживає та зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 17 вересня 2010 року, що підтверджується витягом з будинкової книги, а також копією.

Відповідач ОСОБА_2 є братом позивача, проживає та зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 11 березня

2009 року.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

з 13 березня 1996 року, проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 у подарованій матір`ю квартирі.

ОСОБА_1 зверталась в правоохоронні органи, зокрема, в Гусятинське відділення поліції ПВП ГУНП в Тернопільській області з заявами про чинення відповідачами перешкод в користуванні нею будинком, що належить їй на праві власності шляхом заміни ключів, встановлення сигналізації. В результаті перевірки звернень позивача, не встановлено ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Позивачу рекомендовано звернутись до суду.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частини першої, другої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом їх виселення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки не встановлено, що реєстрація відповідачів проведена із порушенням вимог чинного законодавства, та те, що останні чинять перешкоди власнику у користуванні (проживанні) спірним житловим приміщенням самим фактом свого проживання і існують підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночассуд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Не заслуговують на увагу і посилання в скарзі на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі

№ 643/1257/14-ц, оскільки суди попередніх інстанції переглянули справу відповідно до актуальних висновків Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня

2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада

2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 про зняття з реєстрації відповідачів та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом їх виселення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до статті 396 ЦПК України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;

2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;

4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;

5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Вивчивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави, передбачені статтею 396 ЦПК України для закриття касаційного провадження у цій справі, а відтак клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 липня

2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада

2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття з реєстрації відповідачів та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом їх виселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська