КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №940/1379/2020 Головуючий у І інстанції - Косович Т.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області із позовом до Тетіївської міської ради Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 фактично належала його дядьку ОСОБА_2 , який 14 грудня 1987 року купив її у ОСОБА_3 , проте не оформив своїх прав шляхом укладення договору купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Спадкоємців після його смерті немає.

Позивач з 2010 року доглядає за будинком та обробляє город.

Вважає, що протягом десяти років він відкрито, добросовісно та безперервно володіє вказаною частиною житлового будинку.

Просив визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що у 1987 році його дядько ОСОБА_2 купив у громадянина ОСОБА_3 Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак договір купівлі-продажу у визначеному законодавством порядку не оформив.

ОСОБА_3 належить Ѕ частина вищезазначеного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку від 15 травня 1981 року, довідки-характеристики Бюро технічної інвентаризації №109 від 04 листопада 1987 року, технічного паспорту.

Виїхавши проживати до Росії ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 продати належну йому Ѕ частину житлового будинку за ціну та на умовах визначених уповноваженою особою, що підтверджується довіреністю.

ОСОБА_4 продала належну ОСОБА_3 Ѕ частину спірного житлового будинку дядькові позивача ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією до приходного касового ордеру №1750 згідно з якою за купівлю будинку його дядько сплатив кошти однак договір купівлі-продажу в належному порядку оформлено не було.

14 грудня 1987 року, відповідно до Наказу №15-з по радгоспу «Тетіївський» було вирішено наділити ОСОБА_2 , який не являється членом радгоспу, земельну ділянку на якій знаходиться будинок з надвірними будівлями та присадибну ділянку в кількості 0,12 га в АДРЕСА_1 , що була раніше в користуванні ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради №02-30/2442 від 28 жовтня 2020 року за ОСОБА_2 до сих пір рахується земельна ділянка загальною площею 0,12 га., з них 0,10 га під забудову, 0,02 га для ведення особистого селянського господарства.

Зазначає, що його дядько за життя весь час платив земельний податок за ділянки та був зареєстрований в будинку.

З 2010 року ОСОБА_1 протягом 10 років обробляє город і доглядає Ѕ частину спірного житлового будинку, що підтверджується Актом від 22 жовтня 2020 року складеним депутатом Тетіївської міської ради.

Однак, спірна половина житлового будинку до цих пір зареєстрована за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав.

ОСОБА_3 ще в 1987 році виїхав проживати до Російської Федерації і де проживає на даний час позивачу не відомо, а тому позов подано до Тетіївської міської ради.

Просив скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 15 травня 1981 року, посвідченого державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Бурлаченко К.Ф., є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: сарай та два погреби.

10 серпня 1987 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 , жительці АДРЕСА_2 , довіреність на продаж належної йому Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зі слів позивача дану частину будинку купив ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією по прибутковому касовому ордеру №1750 від 14 грудня 1987 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 вніс кошти за купівлю-продаж будівлі, наділ земельної ділянки.

Наказом по радгоспу «Тетіївський» від 14 грудня 1987 року ОСОБА_2 наділено присадибну земельну ділянку та земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 , що раніше перебувала в користуванні ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Позивач ОСОБА_1 є племінником померлого ОСОБА_2 та з 2010 року доглядає за Ѕ частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача, копією свідоцтва про народження та одруження матері позивача та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану, копією акта депутата Тетіївської міської ради від 22 жовтня 2020 року, пояснення самого ОСОБА_1 та поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 весь час був обізнаний про власника спірної частини будинку, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Крім цього, знаючи про власника ОСОБА_3 , позивач не залучив його до участі в справі в якості відповідача, як того вимагає закон, не здійснив жодного кроку для його розшуку, не вияснив чи він на даний час живий, якщо ні, то чи були після його смерті спадкоємці, які прийняли спадщину.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п?яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Згідно вимог ч.2 ст.344 ЦК України, не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вказуючи те, що на даний час юридичним власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , позивач до матеріалів справи на підтвердження цього не додав витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

При цьому, знаючи про власника ОСОБА_3 , позивач не залучив його до участі в справі в якості відповідача, як того вимагає закон, не здійснив жодного кроку для його розшуку, не вияснив чи він на даний час живий, якщо ні, то чи були після його смерті спадкоємці, які прийняли спадщину.

Судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.89,263 ЦПК України правильно досліджені докази та встановлені обставини по справі, яким була надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, оскільки володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба