Номер провадження: 22-ц/813/3422/21
Номер справи місцевого суду: 513/788/19
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області) про встановлення факту постійного проживання на території України, на рішення Саратського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Бучацької А.І. 04 листопада 2020 року у смт. Сарата Одеської області, -

встановила:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Саратського районного суду Одеської області про встановлення факту постійного проживання на території України (заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області) (а.с. 1-4).

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , уродженець села Успенівка Саратського району Одеської області, був документований паспортом громадянина СРСР, та у зв`язку із втратою радянського паспорта своєчасно не отримав паспорт громадянина України. На теперішній час ОСОБА_1 не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство. Проте, станом на 1991 рік ОСОБА_1 проживав разом зі своєю сім`єю в селі Успенівка Саратського району Одеської області та вів домашнє господарство. Відсутність ідентифікаційних документів не дає можливості ОСОБА_1 отримати статус інваліда, здійснювати трудову діяльність.

Факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає право на отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 було задоволено. Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Успенівка, Саратського району Одеської області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року (а.с. 153-155).

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що заявник не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. На підставі викладеного, апелянт вважає, що встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури набуття чи прийняття до громадянства України (а.с 158-167).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Успенівською сільською радою Саратського району Одеської області 22 грудня 1965 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Успенівка Саратського району Одеської області. Його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 6).

З копії свідоцтва про восьмирічну освіту серії НОМЕР_2 , виданого 16 червня 1980 року та з копії атестату про середню освіту серії НОМЕР_3 , виданого 25 червня 1982 року, вбачається, що ОСОБА_1 навчався в Успенівській середній школі Саратського району Одеської області та у 1982 році закінчив повний курс середньої освіти (а.с. 7, 8).

Відповідно до витягів з погосподарських книг Успенівської сільської ради Саратського району № 5 за 1983-1985 роки особовий рахунок 419, № 5 за 1986-1988 роки особовий рахунок НОМЕР_4 , та № 8 за 1991-1995 роки особовий рахунок 451, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 з народження і до листопада 1987 року та працював в колгоспі «Росія». В 1987 році вибув у м. Тюмень, в грудні 1983 року призваний на військову службу (а.с. 85-87).

Згідно відповіді Саратського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за № 695 від 28 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був призваний на строкову військову службу Саратським районним військоматом 06 грудня 1983 року (а.с.98).

З довідки від 27 липня 2018 за № 1180, виданої виконавчим комітетом Успенівської сільської ради Саратського району, вбачається, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та до складу його сім`ї входить мати ОСОБА_3 , 1942 року народження (а.с. 17).

З копії медичної картки та виписного епікризу вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Саратської ЦРЛ з 30 серпня 1989 р. по 06 жовтня 1989 р. з діагнозом: травма побутова (а.с. 36-37, 38-42).

З виписного епікризу № 4234/648 вбачається, що ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 , перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Саратської ЦРЛ з 31 липня 2008 року по 08 серпня 2008 року з діагнозом: Правостороння пряма, незащемлена, пахова грижа (а.с.43).

Згідно інформації Саратського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області від 27 травня 2020 року за № 5144-39/5144.1-20, до Саратського РВ ГУ ДМС України в Одеській області звернувся громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питанням про вирішення належності його до громадянства України. Станом на 24 серпня 1991 року зазначена особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР та був документований паспортом громадянина колишнього СРСР НОМЕР_5 , виданий Саратським РВ УМВС 03 травня 1982 року. З його слів він проживає, але не зареєстрований з 1989 року АДРЕСА_1 . Згідно паспорта колишнього СРСР, громадянин ОСОБА_1 був зареєстрований 16 лютого 1988 року за адресою: АДРЕСА_2 (общ). У зв`язку з порушенням клопотання про встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 ЗУ Про громадянство України , на підставі заяви на отримання паспорта громадянина колишнього СРСР чи інших документів, що засвідчують особу та належність до громадянства колишнього СРСР , громадянин ОСОБА_1 визнаний особою без громадянства (а. с. 150).

Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство та подав заяву про набуття громадянства України, а також його неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання заявника на території України є одним з чинників, потрібних для отримання заявником громадянства України.

Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2018 у справі № 363/214/17-ц, провадження № 61-15154св18, зазначив, що у відповідності до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ, громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Крім того, Верховний Суд у цій же постанові вказав на те, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому, не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Свідок ОСОБА_3 пояснила у судовому засіданні суду першої інстанції, що заявник є її сином, народився він ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Успенівка, закінчив Успенівську середню школу в 1982 році, в 1983 році його призвали до армії, звідки він повернувся у 1985 році, працював в колгоспі. В 1987 році син поїхав в м. Кагалим Тюменської області на заробітки, де працював водієм. В 1989 році він приїхав додому у відпустку. На мотоциклі попав в ДТП, сім днів був в Саратській ЦРЛ без свідомості. Після травми поїхати назад на роботу в Тюменську область він вже не міг, оскільки довго лікувався. Син хворіє, працювати не може, однак інвалідність йому не встановлена. З 1989 року заявник проживає в АДРЕСА_1 разом з нею, однак не зареєстрований та не має паспорту громадянина України.

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що проживає на одній вулиці з заявником ОСОБА_1 . Знайомий з заявником приблизно з 1981 року, свідок пам`ятає, що в 1989 році заявник потрапив в аварію, в якій отримав тяжку травму голови і з того часу проживає в с. Успенівка Саратського району Одеської області разом з матір`ю.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він проживає по АДРЕСА_3 по сусідству з ОСОБА_1 . Знає заявника з дитинства, оскільки його мати була вчителем свідка. Заявник у 1989 році попав в аварію, тривалий час лікувався, після аварії постійно проживає в с. Успенівка Саратського району Одеської області разом з матір`ю, не працює.

Аналізуючи вищевикладені докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , на території України станом на 1991 рік. Законом не передбачено іншого порядку встановлення зазначеного факту, що надасть можливість заявнику реалізувати свої права.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Колегія суддів зауважує, що питання про прийняття заявника до громадянства України судом першої інстанції не вирішувалось, предметом розгляду даної справи є виключно встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України. Встановлення такого факту є законним правом особи, та не може бути обмежено через незгоду (без надання належних та допустимих доказів непроживання ОСОБА_1 на території України у зазначений у заяві час) Головного управління Державної міграційної служби У країни в Одеській області.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Саратського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 вересня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе