1Справа № 335/3536/21 2-з/335/190/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2021 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Лиса Ю.О.,
розглянувши заяву ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни, про забезпечення позову,
ВСТАНОВИВ:
01.04.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме автомобіля «SUBARU FORESTER», державний номер НОМЕР_1 .
Ухвалою від 05.05.2021 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.
27.05.2021 року ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме вищезазначеного автомобіля, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на його користь грошової компенсації вартості Ѕ частини цього автомобіля.
Ухвалою від 07.06.2021 року зустрічний позов прийнято до розгляду,
Ухвалою суду від 15.07.2021 року, закрито підготовче провадження у даній цивільній справі.
30.08.2021 року представником заявника ОСОБА_1 адвокатом Дьяковою Т.В. подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , власником якого на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2020 року є ОСОБА_1 , до вирішення справи по суті та набрання рішення законної сили.
Заява обґрунтована тим, що у своїй первісній позовній заяві та позовній заяві (уточненій) позивач зазначила, що під час перебування із відповідачем ОСОБА_2 у шлюбних відносинах, вона надала останньому у користування транспортний засіб «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , власником якого вона є. Але, після припинення шлюбних відносин, відповідач відмовився добровільно повернути вищевказаний транспортний засіб, технічний паспорт та комплект ключів від автомобіля.
На останньому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 повідомив, що вищевказаний транспортний засіб у нього відсутній та його місцезнаходження йому не відомо. Також, у судовому засіданні відповідач зазначив, що транспортний засіб був повернутий позивачці ОСОБА_1 .
Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому також зазначив про відсутність у нього транспортного засобу.
До свого відзиву на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , позивачкою було додано звукозапис її розмови із відповідачем, яким підтверджено факт знаходження вказаного рухомого майна у володінні та користуванні відповідача. У вказаній розмові ОСОБА_2 нібито заперечує проти знаходження у нього транспортного засобу, але при подальшій розмові із ОСОБА_1 стає зрозумілим, що вказаний автомобіль знаходиться у його користуванні. Відповідач пропонує позивачці грошові кошти як компенсацію вартості частини вказаного транспортного засобу.
Представник заявника вказує суду, що факт відсутності у ОСОБА_1 транспортного засобу підтверджується по-перше: самим зверненням до суду із позовною заявою про витребування майна з чужого володіння, сплата тільки судового збору за який становила 3 664,01 грн., по-друге: зверненням до Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області з приводу зобов`язань гр. ОСОБА_2 повернути їй транспортний засіб «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , власником якого вона є, комплект ключів від вказаного транспортного засобу і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2020 року, та по-третє: зверненням до Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області з метою повідомлення про вчинення кримінального злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 Кримінального кодексу України, в якому вона зазначила про не відоме їй місцезнаходження належного транспортного засобу.
Тобто, у разі наявності у позивачки транспортного засобу, нею б не було здійснено ряд вищезазначених дій, за які вона сплатила значну суму судового збору та за надані послуги адвоката.
Позивач зазначає, що добре знає особу відповідача та його схильність здійснювати протизаконні дії, та враховуючи наявність у нього копій її документів, а саме: паспорту та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, які містять персональні дані, а тому вона впевнена, що ним може бути здійснено відчуження вказаного транспортного засобу за договором купівлі-продажу, який укладається на товарній біржі або будь-якою іншою незаконною угодою.
З метою уникнення здійснення продажу транспортного засобу «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , що ускладнить повернення позивачці належне їй майно, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду із цією заявою про забезпечення позову.
Таким чином, враховуючи те, що існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, представник ОСОБА_1 вважає, що на час вирішення даного спору необхідно накласти арешт на вищезазначений транспортний засіб, до набрання рішення суду законної сили в даній справі.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом, яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.
Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення суду.
При розгляді заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права власності (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмету позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 15.01.2019 року у справі № 915/870/18).
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
ЄСПЛ у рішенні від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.
Розглянувши заяву про забезпечення позову, виходячи з матеріалів справи, беручи до уваги, що на теперішній час між сторонами існує спір і позивач ставить перед судом питання про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 транспортного засобу автомобіля «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , суд приходить до висновку, що забезпечення первісного позову, шляхом арешту спірного транспортного засобу, має підстави, а відтак заява підлягає задоволенню.
Враховуючи, що обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу, а також відсутність підстав, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, суд вважає недоцільним у даному випадку застосовувати зустрічне забезпечення.
Порядок скасування заходів забезпечення позову визначено ст. 158 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 153, 154, 353-354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни, про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
В порядку забезпечення первісного позову накласти арешт на транспортний засіб «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2020 року.
Дана ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.
Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .
Інформація про боржника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 .
Копію ухвали про забезпечення позову направити учасникам справи, а також державному виконавцю - для негайного виконання та вжиття відповідних заходів.
Суд роз`яснює, що у відповідності до ч. 4 ст. 157 ЦПК України, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня винесення ухвали.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її винесення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя В.О. Макаров