КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8210/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»(далі - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 94 921,67 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 жовтня 2013 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_1 було укладено договір № 0092347-СССр1_12642 про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту, за умовами якого банк встановив відповідачу ліміт кредитування в сумі 20 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 23,88% в строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідач свої зобов`язання перед банком не виконав. 12 вересня 2017 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ПАТ «Піреус Банк МКБ» укладено договір факторингу № 2, згідно з яким ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» придбало у попереднього кредитора право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором. Листом від 12 жовтня 2017 року позивач повідомив відповідача про заміну кредитора та висунув вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, проте вказана вимога виконана не була і заборгованість залишилися не погашеною.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними з огляду на відсутність доступних для сприйняття даних про момент припинення відповідачем зобов`язань за кредитним договором та належного розрахунку заборгованості, зокрема даних про її складові, що позбавляє можливості суд самостійно визначити розмір невиконаних відповідачем зобов`язань, а клопотання про призначення експертизи сторони не заявили.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - Кудацьку Т.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необ`єктивним та необгрунтованим у зв`язку з тим, що судом неповно і неправильно досліджено та оцінено докази, які мали вирішальне значення справи, позбавлено права позивача на належне виконання зобов`язань відповідачем відповідно до умов договору, а також таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а саме: статтям 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статтям 10, 11, 58, 76, 77, 259 ЦПК України та порушує права позивача, передбачені статтями 11, 13, 15, 16 ЦК України, отже зазначене рішення має бути скасовано в апеляційному порядку.

Позивач вказав, що його вимоги є безспірними, оскільки підтверджені належними доказами, зокрема, банківською випискою по кредитній картці відповідача, та грунтуються на правочинах, вчинених у відповідності до діючого законодавства. Районним судом помилково не прийнято банківські виписки як належні докази підтвердження видачі кредиту та залишено поза увагою заперечення відповідача щодо факту укладення та виконання ним кредитного договору. Надані позивачем докази відповідачем спростовані не були, а відтак суд не мав правових підстав для висновку, що наявні у матеріалах справи докази є неналежними або не підтверджують позовні вимоги. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. Відповідачем не було надано жодних доказів того, що він звертався до банку із відповідними документами, що підтверджують його право на отримання пільг, що могли б надати підстави для застосування пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та звільнення від нарахування процентів та штрафних санкцій за кредитним договором.

Окрім того, переглядаючи заочне рішення від 16 липня 2018 року та маючи в якості доказів заборгованості копію договору факторингу № 2 від 12 вересня 2017 року, додаток № 1 до договору факторингу (перелік вимог), додаток № 2 до договору факторингу (порядок відступлення вимог), розрахунок штрафних санкцій по простроченій заборгованості станом на 9 вересня 2020 року та виписку попереднього кредитора ПАТ «Піреус Банк МКБ» по кредитній картці за період з 10 жовтня 2013 року по 11 вересня 2017 року, суд безпідставно зазначив, що позовні вимоги про стягнення заборгованості недоведені через відсутність належного розрахунку заборгованості, зокрема даних про її складові та за будь-яких обставин виписка не є достовірним доказом розміру невиконаних зобов`язань відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Малофєєв А.І. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Також порушує питання щодо покладення на позивача витрат відповідача на правничу допомогу, понесених ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2013 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» (банком) та ОСОБА_1 (клієнтом) було укладено договір № 0092347-СССр1_12642 про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту (а.с. 23-25, т. 1).

Згідно з умовами, визначеними пунктом 1 договору, банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні, випускає та надає платіжну картку для її подальшого використання в порядку та на умовах, викладених у договорі, Правилах та чинних Тарифах. Банк надає клієнту кредитні кошти (кредит) шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок для здійснення платежів клієнта у розмірі 20 000 грн.

За користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити банку проценти за фіксованою процентною ставкою у розмірі 23,88 % річних за фактичний час користування кредитом в період з дати відкриття рахунку до 31 жовтня 2014 року. Після спливу вищезазначеного строку розмір процентної ставки встановлюється на рівні 30 % річних за використання кредиту на покупки та 38 % річних за використання кредиту на інші цілі (пункт 2 договору).

Відповідно до пункту 3 договору клієнт має право використовувати кредит та повернути кредит повністю разом з усіма нарахованими процентами до 10 жовтня 2014 року. Сторони договору дійшли згоди, що за рішенням банку та за відсутності заяви клієнта про припинення дії цього договору строк кредиту може бути щоразу автоматично продовжено на тих же умовах та на той самий строк без укладення договору про внесення змін до цього договору у порядку, встановленими Правилами.

Підписанням цього договору клієнт підтвердив, що він ознайомлений з положеннями Правил та Тарифів, розміщених на офіційній веб-сторінці банку, вони йому повністю зрозумілі, він приєднується до них, в повній мірі розуміє та погоджується з тим, що Правила та чинні Тарифи є невід`ємною частиною цього договору та є такими, що зобов`язують сторін цього договору (пункт 5).

Згідно з додатками № 1 та № 2 та до вищевказаного договору (Загальні умови за продуктом Кредит на поточний рахунок «Кредитна картка» та Сукупна вартість кредиту) клієнт зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти щомісячно, до 20 числа включно, в розмірі не менше 10 % від суми поточної (не простроченої) заборгованості за кредитом в межах ліміту кредиту включаючи суму нарахованих процентів за попередній місяць користування кредитом та транзакційні, конвертаційні комісії (пені).

12 вересня 2017 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (фактором) та ПАТ «Піреус Банк МКБ» (клієнтом) укладено договір факторингу № 2, предметом якого є відступлення клієнтом факторові свого права грошової вимоги за кредитними договорами згідно переліку, наведеному у додатку № 1 до цього договору (а.с. 19-22, т. 1).

З додатку № 1 до цього договору - переліку вимог, вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача на суму заборгованості в розмірі 94 617,25 грн, що є боргом за основним зобов`язанням станом на 12 вересня 2017 року (а.с. 195, 196, т. 1).

Листом від 12 жовтня 2017 вих. № 0092347-СССр1_12642позивач повідомив відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні та висунув вимогу сплатити вищевказану заборгованість у семиденний строк (а.с. 31, 32, т. 1), проте вказана вимога позичальником виконана не була.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не доведені належними та достатніми доказами у справі.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з нормою частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (частина перша статті 1069 ЦК України).

За приписами частини другої цієї норми права і обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику і кредит (параграфи 1, 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відтак, зважаючи на загальні ознаки зобов`язань, зафіксовані у договорі, укладеному між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами було укладено договір кредитування рахунка, який за своєю юридичною природою є публічним договором приєднання, умови якого встановлені банком у відповідних стандартних формах та є однаковими для всіх споживачів, що відповідає положенням статей 633, 634 ЦК України.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому норма статті 512 ЦК України передбачає можливість заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою.

Однією з підстав такої заміни є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-979цс15.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, на підставі чинного договору факторингу від 12 вересня 2017 року та у відповідності з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», яке є фінансовою установою (а.с. 17, 18, т. 1), набуло прав кредитора у зобов`язанні, що виникло з договору № 0092347-СССр1_12642 про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту від 10 жовтня 2013 року.

Відповідачем суду першої інстанції не було надано доказів оплати заборгованості первісному кредитору - ПАТ «Піреус Банк МКБ», тому суд першої інстанції правомірно вважав, що позивач має правові підстави для звернення до суду з даним позовом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язань щодо повернення використаних кредитних коштів, а тому за ним рахується заборгованість за основною сумою кредиту, нарахованими процентами та штрафом у загальному розмірі 94 921,67 грн.

На підтвердження розміру заявленої суми заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості станом на 23 жовтня 2017 року на загальну суму 94 921,67 грн без визначення складових цієї суми боргу та виписку по кредитному рахунку відповідача № НОМЕР_1 за період з 10 жовтня 2013 року по 11 вересня 2017 року, яка сформована 26 грудня 2019 року ПАТ «Піреус банк МКБ», та у якій зазначені нарахування, які здійснювалися банком по відкритому рахунку, а також дії відповідача, які свідчать про користування ним установленим кредитним лімітом (а.с. 30, 127-161, т. 1).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини» змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - виписку по рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За твердженнями сторони позивача доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором кредитування рахунку та розміру заявленої суми заборгованості є безумовно виписка по кредитному рахунку відповідача № НОМЕР_1 за період з 10 жовтня 2013 року по 11 вересня 2017 року.

Дослідженням даної виписки встановлено, що не володіючи спеціальними знаннями у галузі банківської справи, з наявних у ній даних неможливо встановити ні момент, з якого відповідач припинив виконувати зобов`язання за договором, ні дійсний розмір заборгованості по всім значенням боргу, а головне її складові та методику нарахування заборгованості за нарахованими процентами, штрафом згідно умовами укладеного між сторонами договору.

Водночасяк свідчать матеріли справи, з 26 січня 2015 року відповідач перебуває на військовій службі, будучи призваним на військову службу під час мобілізації (а.с. 68-70, 184, т. 1), а тому на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців».

У статях 1-2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

В частині п`ятнадцятій статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на отримання пільг відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Наведене також підтверджується правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 306/1157/15-ц (провадження № 61-2525св18), від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц (провадження № 61-16144св18) та від 10 січня 2019 року у справі № 327/353/16-ц (провадження № 61-25229св18).

Зі змісту виписки по кредитному рахунку відповідача вбачається, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість включає також проценти за користування кредитом та штрафи, нараховані в тому числі і після 26 січня 2015 року, а відтак суд обґрунтовано вказав, що дана виписка не може вважатися саме достовірним доказом розміру його невиконаних зобов`язань.

Отже, зважаючи на відсутність доступних для сприйняття даних про момент припинення відповідачем зобов`язань за кредитним договором та належного розрахунку заборгованості, зокрема даних про її складові, суд першої інстанції в силу цих обставин та за відсутності спеціальних знань у відповідній галузі був позбавлений можливості визначити дійсний розмір невиконаних відповідачем зобов`язань, а тому заявлена позивачем сума заборгованості не підлягала стягненню з відповідача повністю за будь-яких обставин.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення вимог статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з огляду на те, що відповідач звертався до банку з приводу проходження військової служби, не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться до власного тлумачення заявником вказаної норми законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов`язань за кредитним договором щодо процентів і штрафних санкцій у вигляді та на умовах, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Разом з тим, вищенаведені обставини не могли бути підставою для відмови у задоволенні позову ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»в повному обсязі, оскільки суд першої інстанції не врахував, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку не повернуті.

Відповідно до вимог статей 263 - 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Встановлено та фактично не заперечувалося відповідачем, що на підставі укладеного між сторонами кредитного договору первісний кредитор видав відповідачу кредитну картку, за допомогою якої він набув можливість протягом дії установленого кредитного ліміту знімати грошові кошти з рахунку та розраховуватись ними.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляв, що банком не були виконані умови договору про надання кредиту та платіжної картки.

Згідно наданої суду виписки відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 20 000 грн, яким він користувався у 2013-2014 роках шляхом зняття коштів з кредитної картки через банкомати, здійснював розрахунки через термінали в касах торгівельних мереж, а отже отримав гроші на кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки із встановленим на ній кредитним лімітом.

Відповідач повинен був повернути позивачу у добровільному порядку зняті або витрачені ним з рахунку грошові кошти, проте свій обов`язок не виконав, не забезпечивши своєчасне та достатнє погашення заборгованості за основною частиною кредиту.

Таким чином, наведене вище свідчить про доведеність новим кредитором та визнання позичальником факту отримання кредитних коштів та користування ними, а тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором у вигляді встановленого банком і використаного позичальником кредитного ліміту.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Тобто, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У межах даної справи в суді першої інстанції не було заявлено жодних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним.

Виходячи з наведеного, право вимоги кредитора до позичальника за кредитним договором про повернення суми боргу, яке виникло у нього на підставі чинного договору поруки, презюмується.

Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах також презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідачем та його представниками не були надані жодні докази погашення заборгованості за кредитним договором, не наведено альтернативного розрахунку боргу за основною сумою (тілом) кредиту та не заявлено клопотання про призначення відповідної судової експертизи для спростування заявленої позивачем заборгованості у цій частині.

Натомість позивач довів існування між сторонами кредитних зобов`язань та наявність заборгованості за кредитним договором, будь-які доказів щодо погашення заборгованості за кредитним договором суду в матеріалах справи відсутні. При цьому, сама лише незгода відповідача з випискою по виданій йому банком кредитній картці не може свідчити про неналежність цього доказу.

За наведених вище обставин, районний суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача непогашеної заборгованості за тілом кредиту станом у розмірі 20 000 грн, не врахувавши, що вказана сума боргу по кредиту належним чином обгрунтована і підтверджена у виписці та не спростована позичальником під час розгляду справи, хоча це є його обов`язком у спірних правовідносинах.

Розглядаючи зазначений позов в частині вимог позивача про стягнення з боржника основного боргу за кредитом, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10 жовтня 2013 рокуне містить чітко визначеного строку повернення кредиту (користування ним), оскільки у ньому передбачена автоматична пролонгація за відсутності заяви клієнта про припинення дії договору, яку він не подавав, однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку кредитору не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, погоджується з позицією позивача, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 20 000 грн, відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 337,12 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 505,68 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 842,80 грн сплаченого судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Малофєєв А.І. просив покласти на ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу, понесені ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн.

У відповіді на відзив представник позивача за довіреністю - Михайлова Ю.В. не погоджується із заявленими вимогами щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки надані представником відповідача документи оформлені без додержання норм чинного законодавства України та не дають підстав вважати, що заявлений розмір професійної правничої допомоги реальний та такий, що фактично був оплачений відповідачем.

Так, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Згідно із вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження своїх вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, представником відповідача до відзиву на апеляційну скаргу надано копії: договору № 14/06 про надання правничої допомоги, укладеного 14 червня 2021 року між адвокатом Малофєєв А.І. та Овсепяном В.Х.; ордеру на надання правничої (правової) допомоги у Київському апеляційному суді серії ВІ № 1033817 від 18 червня 2021 року; звіту № 18/06 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом, підписаного адвокатом Малофєєв А.І. та Овсепяном В.Х., який є додатком до договору № 14/06 про надання правничої допомоги від 14 червня 2021 року; квитанції на оплату виконаний адвокатом робіт (наданих послуг) у даній справі № 753/22086/17.

Відповідно до пункту 1 договору про надання правничої допомоги адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу в цивільній справі № 753/22086/17 за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором тощо.

У пункті 4.2. договору адвокат та клієнт погодили, що гонорар за надання правничої (правової) допомоги у суді апеляційної інстанції, пов`язаної із взятими адвокатом зобов`язаннями за предметом цього договору, становить 6 000 грн. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Таким чином розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми 6 000 грн і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Оплата виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) здійснюється клієнтом на підставі отриманих, згідно з пунктом 4.3., звіту та квитанції, в трьохденний термін з дня, наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом готівкового/безготівкового розрахунку, з одночасним посвідченням у квитанції особистими підписами: клієнт (П.І.Б.) та адвокат (П.І.Б.), кошти сплатив та кошти отримав відповідно (пункт 4.4. договору).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19).

Відповідач та його представник не надали документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи).

Однак, згідно з пунктом 4.4. вищевказаного договору про надання правничої допомоги, оплата виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) здійснюється клієнтом на підставі звіту та квитанції в трьохденний термін з дня, наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що представником відповідача доведено майбутнє понесення ОСОБА_1 судових витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 6 000 грн в суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню з ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»на його користь, оскільки апеляційна скарга позивача підлягає тільки частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Проте, необхідно врахувати, що позовні вимоги по суті спору були задоволенні судом апеляційної інстанції лише частково, відтак відповідно до принципу пропорційності розподілу судових витрат у разі часткового задоволення позову (апеляційної скарги), встановленого у пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України, заявлений розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню пропорційно до суми стягнення та складає 4 735,81 грн.

Виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін, таке стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права відповідача на отримання коштів, які будуть ним затрачені після спливу трьохденного строку з дня набрання законної сили судового рішення апеляційного суду з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» 20 000,00 грн (двадцять тисяч гривень) заборгованості за кредитним договором № 0092347-СССр1_12642 від 10 жовтня 2013 рокута 842,80 грн (вісімсот сорок дві гривні 80 копійок) сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на користь ОСОБА_1 4 735,81 грн у рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній