Постанова

Іменем України

08 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 757/36628/16-ц

провадження № 61-19309св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватне підприємство «Українська правда», ОСОБА_4 ,

третя особа - Національна поліція України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Канюка Ярослава Юрійовича на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» (далі - ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного підприємства «Українська правда» (далі - ПП «Українська правда»), ОСОБА_4 , третя особа - Національна поліція України, про захист честі, гідності і ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації, та, уточнивши в подальшому вимоги, просив:

- визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі та гідності ОСОБА_1 , 1975 року народження, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі «Вечірній прайм» на телеканалі «112 Україна» (власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ»), автором якої був ОСОБА_5 , який, зокрема, сказав:

« ОСОБА_1 ... має відношення до злочинів проти активістів Майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в січні 14-го року»;

- визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі та гідності ОСОБА_1 , 1975 року народження, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі «Вечірній прайм» на телеканалі «112 Україна», власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», ОСОБА_3 , автором наступних слів:

«... як вже зараз визнав ОСОБА_9 , він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури»;

- зобов`язати телеканал «112 Україна», власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», в найближчому після набрання рішення суду законної сили випуску програми «Вечірній прайм» оприлюднити без будь-яких скорочень резолютивну частину рішення суду в тій частині, яка стосується безпосередньо телеканалу «112 Україна», а також ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , або шляхом оголошення тексту рішення суду, або шляхом оприлюднення рішення суду через рухомий рядок під час випуску програми «Вечірній прайм»;

- визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі та гідності ОСОБА_1 , 1975 року народження, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Українська правда» БЛОГИ» ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який належить ПП «Українська правда», в статті ОСОБА_4 (автора статті), під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » наступного змісту:

« ОСОБА_1 скаржився, що атестаційна комісія була до нього упереджена і прийняла висновок щодо його звільнення необґрунтовано. Ми ретельно перевірили всі його скарги, прискіпливо розпитували щодо його діяльності і знання законодавства, витратили на нього купу часу і таки звільнили його трьома голосами проти одного».

«.. ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь»;

- зобов`язати веб-сайт « Українська правда» БЛОГИ », який належить ПП «Українська правда», та ОСОБА_4 не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили надрукувати тим же шрифтом і на тому ж місці шпальти, де і була надрукована ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Української правди» БЛОГИ» стаття, автором якої є ОСОБА_4 , « ІНФОРМАЦІЯ_3 », резолютивну частину рішення суду яка стосується безпосередньо ОСОБА_4 та ПП «Українська правда»;

- стягнути на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 розповсюдженням недостовірної інформації про нього, з ТОВ «Телерадіокомпанія «112- ТВ», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ПП «Українська правда», ОСОБА_4 - по 1 грн з кожного.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми «Вечірній прайм» на телевізійному каналі «112 Україна» її ведучим ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а також ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на веб-сайті « Української правди» БЛОГИ » ( ІНФОРМАЦІЯ_6 який належить ПП «Українська правда», було розповсюджено недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 .

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми « Вечірній прайм » на телевізійному каналі «112 Україна» ведучим ОСОБА_5 було поширено наступну інформацію:

« ОСОБА_1 … мав відношення до злочинів проти активістів Майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в січні 14-го року».

В подальшому в ефірі цієї ж програми (ІНФОРМАЦІЯ_1) вже ОСОБА_3 поширив наступну недостовірну інформацію:

«…подивилися на історію пана ОСОБА_1 і з`ясували, що ну по-перше, він не пройшов переатестацію в поліції».

«… як вже зараз визнав ОСОБА_9 , він ввів в оману стосовно цього керівництво Генеральної прокуратури».

ОСОБА_3 в ефірі програми « Вечірній прайм » на телевізійному каналі «112 Україна», говорячи про позивача, зробив посилання на ОСОБА_4 та на її публікацію у мережі Інтернет, а саме на веб-сайті « Української правди» БЛОГИ »( ІНФОРМАЦІЯ_6 який належить ПП «Українська правда», на якому ОСОБА_4 в статті від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » поширила наступну недостовірну інформацію:

«17 лютого 2016 року Центральна апеляційна атестаційна комісія, до якої я вхожу, розглядала … апеляцію такого собі ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 скаржився, що атестаційна комісія була до нього упереджена і прийняла висновок щодо його звільнення необґрунтовано. Ми ретельно перевірили всі його скарги, прискіпливо розпитували щодо його діяльності і знання законодавства, витратили на нього купу часу і таки звільнили його трьома голосами проти одного».

«… ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь».

Указував на те, що зазначені висловлювання та публікації відповідачів не відповідають дійсності, містять вказівку на факти вчинення протиправних діянь позивачем, яких він не вчиняв.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено:

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі «Вечірній прайм» на телеканалі «112 Україна», власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», наступного змісту: « ОСОБА_1 … мав відношення до злочинів проти активістів Майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в січні 14-го року», в частині «Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в січні 14-го року».

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі «Вечірній прайм» на телеканалі «112 Україна», власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», наступного змісту:

«… як вже зараз визнав ОСОБА_9 , він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури».

Зобов`язати телеканал «112 Україна», власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», в найближчому після набрання рішення суду законної сили випуску програми «Вечірній прайм», оприлюднити без будь-яких скорочень резолютивну частину рішення суду, в тій частині яка стосується безпосередньо телеканалу «112 Україна», а також ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , або шляхом оголошення тексту рішення суду, або шляхом оприлюднення рішення суду через рухомий рядок під час випуску програми «Вечірній прайм».

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , 1975 року народження, інформацію поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Українська правда» БЛОГИ» ( ІНФОРМАЦІЯ_6 який належить ПП «Українська правда», в статті ОСОБА_4 , під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » наступного змісту:

«… ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь», в частині «ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь».

Зобов`язати веб-сайт «Українська правда» БЛОГИ» (ІНФОРМАЦІЯ_11), який належить ПП «Українська правда», та ОСОБА_4 не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили, надрукувати тим же шрифтом і на тому ж місці шпальти, де і була надрукована ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Української правди» БЛОГИ» стаття, автором якої є ОСОБА_4 , « ІНФОРМАЦІЯ_8 , потрапляють до раю (два слова перекреслено) до Генеральної прокуратури", резолютивну частину рішення суду, яка стосується безпосередньо ОСОБА_4 та ПП «Українська правда».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов в частині заявлених вимог до телерадіокомпанії та автора передачі ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав поширену ним інформацію «Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в січні 14го року» як таку, що порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача.

Задовольняючи позов в частині вимог до телерадіокомпанії та автора передачі ОСОБА_14 , суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена ним інформація зі змістом: «... як вже зараз визнав ОСОБА_9 , він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури» є недостовірною, що доведено позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги до відповідачки ОСОБА_4 про визнання недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Українська правда» БЛОГИ» інформацію в її статті, під заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_8» в частині «ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь», суд першої інстанції дійшов висновку, що така інформація є недостовірною, оскільки докази зворотного матеріали справи не містять, та негативною, оскільки говорить про фактично суспільно-небезпечну діяльність позивача, створює уявлення про нього, як до особи, що вчинила суспільно - небезпечні дії проти суспільства.

Відмовляючи у задоволені вимог позову позивача в частині визнання недостовірної та спростуванні наступної інформації: « ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських» суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження відповідачки ОСОБА_4 , яка була членом апеляційної комісії, відомим блогером та здійснювала діяльність по донесенню до суспільства інформації по реформуванню органів Національної поліції України, та з урахуванням викладених позивачем в апеляції до апеляційної атестаційної комісії вимог, можливо й було некоректно сформульовано відповідачем у його статті в блозі, проте відповідає фактичній меті відповідачки донести до суспільства інформацію, яка викликала суспільний інтерес. Також судом першої інстанції було встановлено, що поширена відповідна інформація ґрунтується на загальновідомих даних про те, що позивач звернувся з апеляцією на рішення атестаційної комісії, в якій просив скасувати висновок Центральної атестаційної комісії Національної поліції України від 29 січня 2016 року про невідповідність його займаній посаді та звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність, за наслідком якої у задоволені позивачеві було відмовлено.

З урахуванням наведеного, такі дії відповідачки на думку суду першої інстанції, не можна визнати такими, що заподіяли шкоди особистим немайновим правам позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ» подали апеляційні скарги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційні скарги ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ» та ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Українська правда», ОСОБА_4 та розподілу судових витрат скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні вимог позовної заяви до телерадіокомпанії та автора передачі ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив з того, що вказана інформація є оціночним судженням, оскільки її автором вживаються указані мовно-стилістичні засоби, а саме - ввідні слова «нібито», «йому приписують». Тобто автор, застосувавши вказані ввідні слова, чітко виразив своє відношення до повідомлення, дав загальну оцінку цього повідомлення - він припускає певну інформацію, а не стверджує її. А, отже, поширена інформація не може бути перевірена на відповідність фактичним даним.

Відмовляючи у задоволенні вимог позовної заяви в частині вимог до телерадіокомпанії та автора передачі ОСОБА_14 , апеляційний суд виходив з того, що указана ОСОБА_3 інформація зі змістом: «... як вже зараз визнав ОСОБА_9 він ввів в оману стосовно цього керівництво Генеральної прокуратури», не може бути перевірена на відповідність фактичним даним, оскільки взагалі не містить конкретних фактів, є вирваною із контексту без пояснень інших обставин. Тому розголошена інформація не може бути віднесена до фактичних тверджень. Крім того, поширена інформація є оціночними судженнями автора ОСОБА_14 стосовно обставин, які були визнані іншою особою - ОСОБА_9 , про що міститься посилання в оспорюваній цитаті.

Відмовляючи у задоволенні вимог позовної заяви до відповідачки ОСОБА_4 про визнання недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Українська правда» БЛОГИ» інформацію в її статті, під заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_8» в частині «ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь», суд апеляційної інстанції виходив з того, що в указаній інформації відсутні фактичні твердження про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину, та доведено достовірність інформації про причетність до подій, що пов`язані із професіональною діяльністю позивача, який є публічною особою.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції повністю погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені вимог позову позивача в частині визнання недостовірної та спростуванні наступної інформації: « ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських», оскільки розголошена відповідачкою інформація про те, що позивач не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських є її оціночним судженням.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Канюк Я. Ю. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

11 березня 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Канюка Я. Ю., в якому заявник просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

22 березня 2021 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «ТРК «112-ТВ» засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Канюк Я. Ю., в якому заявник просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

10 червня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми «Вечірній прайм» на телевізійному каналі «112 Україна», що належить ТОВ «ТРК «112-ТВ», її ведучим ОСОБА_5 було поширено наступну інформацію:

« ОСОБА_1 … мав відношення до злочинів проти активістів Майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в січні 14-го року».

В подальшому в ефірі цієї ж програми (ІНФОРМАЦІЯ_1) вже ОСОБА_3 , поширив наступну інформацію:

«…подивилися на історію пана ОСОБА_1 і з`ясували, що ну по-перше, він не пройшов переатестацію в поліції».

«… як вже зараз визнав ОСОБА_9 , він ввів в оману стосовно цього керівництво Генеральної прокуратури».

ОСОБА_3 , в ефірі програми « Вечірній прайм » на телевізійному каналі «112 Україна», говорячи про позивача зробив посилання на ОСОБА_4 та на її публікацію у мережі Інтернет, а саме на веб-сайті « Української правди» БЛОГИ »(ІНФОРМАЦІЯ_9 ), який належить ПП «Українська правда», на якому ОСОБА_4 в статті від ІНФОРМАЦІЯ_1, під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_8» поширила наступну нформацію:

« ІНФОРМАЦІЯ_10 апеляційна атестаційна комісія, до якої я вхожу, розглядала … апеляцію такого собі ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 скаржився, що атестаційна комісія була до нього упереджена і прийняла висновок щодо його звільнення необґрунтовано. Ми ретельно перевірили всі його скарги, прискіпливо розпитували щодо його діяльності і знання законодавства, витратили на нього купу часу і таки звільнили його трьома голосами проти одного».

«… ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громад кості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь».

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб сторонами не оспорюється.

ОСОБА_1 є національним публічним діячем, до 06 листопада 2015 року працював на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління з організації досудового розслідування МВС України, має спеціальне звання полковник міліції. З червня 2016 року працював в органах прокуратури.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення судів першої та касаційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання провести реєстрацію спадкового майна та видати свідоцтво на спадкове майно в касаційному порядку не оскаржуються, а тому у вказаній частині вимог не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не було предметом перегляду суду апеляційної інстанції, а тому не підлягає перегляду і в суді касаційної інстанції.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Із змісту інформації, поширеної відповідачами відносно позивача, убачається, що ці висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки особи щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.

Аналіз змісту оспорюваних позивачем висловлювань та публікацій свідчить про відсутність твердження про конкретні факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в них викладені оціночні судження особи. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян. Інформація, поширена відповідачами стосується виключно професійної діяльності, а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Разом із тим, частиною першою статті 30 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відтак, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

При таких обставинах апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності і ділової репутації.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на її законність не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Канюка Ярослава Юрійовича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун