РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/3894/21

провадження у справі № 2/0285/955/21

22 грудня 2021 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

вскладі головуючої судді Сташків Т.Г.,

за секретаря судового засідання Матвіюк Т.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21.07.2021 року звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила зобов`язати ОСОБА_3 виселитися з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину від 15.08.2003 року. В її домоволодінні з 2004 року за згодою покійного чоловіка без реєстрації проживає відповідач ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що відповідач зловживає спиртними напоями, знущається з неї, влаштовує сварки, скандали, пошкоджує майно, застосовує фізичну силу. З приводу неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції, суду. У квітні 2019 року постановлено рішення суду, яким зобов`язано відповідача в порядку усунення перешкод у користуванні власністю виселитися з будинку позивача. Рішення суду ним виконано не було, державним виконавцем було накладено штраф. Також ОСОБА_3 притягнуто до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду. Проте, не дивлячись на неодноразові офіційні застереження про недопустимість антигромадської поведінки, відповідач продовжує вести себе агресивно, вчиняє сварки, погрожує фізичною розправою. За таких обставин позивач не може спільно проживати з відповідачем за одною адресою. Просить виселити його без надання іншого жилого приміщення.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав. Пояснив, що по АДРЕСА_1 проживає зі згоди позивача вже тривалий час. Вони підтримували фактичні шлюбні стосунки. За час спільного життя він здійснював покращення даного житла та вони спільно добудували літню кухню, а тому вважає, що має право проживати у спірному житлі. Зазначив, що до суду про визнання даного нерухомого майна спільною сумісною власність не звертався.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали, дійшов таких висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.08.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області, належить 1/1 частини житлового будинку з усіма надвірними будівлями та земельною ділянкою, розташованих по АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Згідно довідки виконавчого комітету Брониківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 14.07.2021 року позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за вказаною адресою (а.с. 10).

Відповідно до інформації відділу обліку та моніторінгу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 37).

Також судом у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 з 2004 році зі згоди ОСОБА_1 проживає без реєстрації поАДРЕСА_1 . Договірні відносини з цього приводу між ними відсутні.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/4661/18 від 11.04.2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні нерухомим майном, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити його на протязі місяця.

Рішення суду набрало законної сили та перебувало на примусовому виконанні у Новоград-Волинському МРВ ДВС, проте ОСОБА_3 без поважних причин у встановлений строк не виконав рішення суду, на нього був накладений штраф. Повторно боржник не виконав рішення суду також, тому був накладений штраф у подвійному розмірі та надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

09.07.2020 року вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/4349/19 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України за умисне невиконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/4661/18 від 11.04.2019 року та призначено покарання.

Крім того, долучена і інформація Новоград-Волинського відділу поліції щодо звернень ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 02.11.2019 року, 03.11.2019 року, 11.01.2020 року, 23.03.2020 року, 11.08.2020 року, 24.04.2021 року, 02.05.2021 року, 21.05.2021 року.

В порядку розгляду зазначених звернень 24.04.2021 року поліцейським СРПП Новоград-Волинського МРВ була проведена з ОСОБА_3 профілактична бесіда щодо недопущення вчинення антигромадської поведінки у подальшому (а.с. 22).

Також постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/1334/20 від 07.04.2020 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства щодо колишньої співмешканки ОСОБА_1 за події березня 2020 року.

При вирішенні спору суд керується наступними нормами права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 116 ЖК УРСР встановлено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Тобто, згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника, інших осіб жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»).

Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

В судовому засіданні встановлено факти систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_3 , який проживає у домоволодінні (літній кухні) позивача ОСОБА_4 , що робить неможливим для власника проживання з ним в одному житлі.

Також встановлено, що заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, оскільки і після рішення суду ОСОБА_3 не припинив неправомірної поведінки щодо позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне виселити ОСОБА_3 з домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Відтак суд вважає позов обґрунтованим та задовольняє його у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 144 ЦПК України та враховуючи ухвалу суду від 23.07.2021 року про відстрочення сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76-82, 141, 258-259, 264-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 116 Житлового кодексу УРСР, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виселитися з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 908 грн. судового збору.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29.12.2021 року.

Головуюча суддя Т.Г. Сташків