Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5712/20 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 33 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів : Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/5712/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів

за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Анциборенко Н.М. в м. Житомир

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 05.02.2018 між сторонами у справі був укладений договір фінансового лізингу №АР№С3658, за яким відповідач як лізингодавець передав за плату у лізинг позивачу як лізингоодержувачу транспортний засіб NISSAN Maxima 2005 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 156 000,00 грн, строком на 60 місяців, з оплатою авансового платежу в розмірі 55 000,00 грн. Розмір щомісячних платежів за спірним договором лізингу передбачений у додатку № 2 до договору, який є невід`ємною його частиною.

За період з 05.02.2018 по 25.02.2019 ОСОБА_1 було сплачено на виконання вказаного договору 90700,00 грн. 08 лютого 2020 року на вимогу ТзОВ «Автокредит Плюс» у зв`язку із неналежним виконання умов договору та наявністю заборгованості, позивач повернув лізингодавцю предмет лізингу, а саме автомобіль NISSAN Maxima, 2005 року виписку.

Позивач вважає, що оскільки укладений 05.02.2018 договір фінансового лізингу

всупереч ст.799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, тому відповідно до положень ст.220 ЦК України є нікчемним. При цьому, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані й роботі, наданій послузі, - відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням вищевикладеного, просить стягнути з відповідача сплачені кошти за договором фінансового лізингу в розмірі 90700,00 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 17070,00 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 68 893,56 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17070,00 грн. Також стягнуто з ТзОВ «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір в розмірі 688,94 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 та ТзОВ «Автокредит Плюс» окремо один від одного подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з відсотків в сумі 21 806,44 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зокрема апелянт зазначає, що під час розгляду справи було встановлено, що договір фінансового лізингу від 05.02.2021 не відповідає вимогам закону стосовно його обов`язкового нотаріального посвідчення, отже, є нікчемним. У зв`язку з чим, у суду з урахуванням положень ст.1212 ЦК України були всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача сплачених платежів на виконання договору лізингу. Також зазначає, що на виконання умов договору позивачем у період з 05.02.2018 по 12.12.2019 сплачено 124439 грн, які позивач має на меті стягнути в майбутньому шляхом подання відповідного позову.

Відповідач ТзОВ «Автокредит Плюс», вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить рішення в частині задоволених позовних вимог змінити, зменшивши суму стягнення з 68893,56 грн. до 52290,25 грн. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про нікчемність договору фінансового лізингу та неможливості стягнення з відповідача плати (відсотків) за користування предметом лізингу, невірно розрахував суму, яка підлягає стягненню. Як вбачається з Довідки щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем за період з 01.03.2018 по 03.03.2020, позивач мав заплатити за користування автомобілем на користь ТзОВ «Автокредит Плюс» 38 409,75 грн. Отже, з урахуванням наслідків недійсності договору, суд повинен був стягнути 52 290,25 грн. (90700-38409,75), оскільки суми, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнуті з лізингодавця при застосуванні положень ст.216 ЦК України. З приводу витрат на правову допомогу зазначає, що витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про їх відшкодування, а тому рішення суду в даній частині є незаконним та підлягає скасуванню.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ТзОВ «Автокредит Плюс» просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. При цьому зазначив, що обставини, які викладені в апеляційній скарзі позивача, висновків суду першої інстанції не спростовують, а направлені на переоцінку доказів, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги позивача підтримав, просив її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.

Представник ТзОВ «Автокредит Плюс» в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності особи, яка не з`явилася в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та їх вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга позивача залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що 05 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Автокредит Плюс» був укладений договір про надання фінансового лізингу №APNK3658 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу (а.с.7).

05 лютого 2018 року згідно з додатком № 1 до Договору про надання фінансового лізингу №APNK3658 (специфікація та акт приймання-передачі) ОСОБА_1 було передано у лізинг строком на 60 місяців автомобіль марки NISSAN Maxima 2005 року випуску, кузов НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 156 000 грн (а.с.8).

Розмір щомісячних платежів за договором лізингу, передбачений сторонами у додатку №2 (графік лізингових платежів) до договору лізингу №APNK3658, включає в себе відшкодування вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу, комісію лізингової компанії та становить 3200 грн (а.с.9).

Також встановлено, що 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Автокредит Плюс» авансовий платіж в сумі 55000,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення від 05.02.2018 № 1 (а.с.10).

За період з 05 лютого 2018 року по 25 лютого 2019 року ОСОБА_1 було сплачено щомісячними платежами грошові кошти на загальну суму 90 700 грн, відповідно до копій квитанцій, які долучені до матеріалів справи (а.с.11-16).

08 лютого 2020 року на вимогу ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі події Дефолт (згідно ст.ст.8.2.2, 8.2.3., 8.2.4. договору фінансового лізингу) позивачем предмет лізингу був повернений ТОВ «Автокредит Плюс», про що складено Акт приймання-передачі предмету лізингу (а.с.17).

Згідно частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року №6-1551цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-1551цс16.

Виходячи з викладено, висновок суду першої інстанції про те, що договір фінансового лізингу № APNK3658 від 05 лютого 2018 року, який укладений без дотримання письмової нотаріальної форми, є нікчемним, відповідає обставинам справи та є вірним.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу № APNK3658 від 05 лютого 2018 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_3 користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс».

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (Постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №288/383/15-ц, провадження №61-6009св18).

Таким чином, плата (відсотки) за користування предметом лізингу в сумі 21 806,44 грн. не може бути стягнута з відповідача на користь позивача та підлягає виключенню із загальної суми, що присуджена до стягнення. Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не підлягає поверненню сума відсотків за користування предметом лізингу саме в розмірі 21 806,44 грн, врахувавши при цьому, що позивачем кошти за договором лізингу (в тому числі відсотки за користування предметом лізингу) були сплачені лише в період з 05 лютого 2018 року по 25 лютого 2019 і розмір плати (відсотки) за користування предметом лізингу, згідно наданої відповідачем довідки-розрахунку, у вказаний період становив саме 21 806,44 грн. Тому рішення суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 68 893,56 грн. (90 700,00 грн. - 21 806,44 грн.) є вірним, що спростовує доводи апеляційних скарг.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ТОВ «Автокредит Плюс» щодо безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом установлено, що представником позивача на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу суду першої інстанції 09.02.2021 року було надано: договір про надання правової допомоги від 28 травня 2020 року № 02/19; додаток № 1 від 28 травня 2020 року до Договору про надання правової допомоги № 02/19 від 28 травня 2020 року; акт виконаних робіт № 1-1-02/19 від 08 лютого 2021 року, в якому зазначено, що оплата послуг буде здійснена в безготівковій формі на рахунок №UA5822766 протягом 30 дні з дня набрання рішенням законної сили (а.с.96-99).

Таким чином, встановивши, що представником позивача було надано суду належні і допустимі докази на підтвердження понесення витрат на надання професійної правничої допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про наявність підстав для їх стягнення із відповідача на користь позивача.

Разом з тим, сума витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню, оскільки відповідно до ст.141 ЦПК України витрати на правничу допомогу присуджуються пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог. У даному випадку судом позовні вимоги були задоволені частково лише на суму 68893,56 грн, що складає 75,9% від розміру пред`явлених вимог в розмірі 90700,00 грн. Крім того, в розмір витрат на правничу допомогу представником позивача безпідставно були включені витрати за участь в судовому засіданні 09.02.2021 в розмірі 700 грн, оскільки згідно матеріалів справи судове засідання у зазначену дату не проводилось через відсутність осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині стягнення з ТзОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення вказаної суми витрат з 17070,00 грн. до 12430,05 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 09 лютого 2021 року в частині стягнення з ТзОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши суму вказаних витрат з 17070,00 грн. до 12430,05 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року.

Головуючий Судді