ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 вересня 2021 року

м. Харків

Справа № 641/5067/20

Провадження № 22-ц/818/2463/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права на спадщину, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в якому просила встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцями, її батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за нею право на спадщину у розмірі 1/28 частки у праві спільної власності на квартиру, яка залишилась після смерті батька, та на 5/84 частки у праві спільної власності на квартиру, яка залишилась після смерті матері, що загалом становить 2/21 частки права спільної сумісної власності на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_6 , після смерті яких залишилось спадкове майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . На момент смерті батьків, позивач постійно проживала разом з ними однією сім`єю в їх квартирі, але була зареєстрована за іншою адресою. Після смерті свого батька позивач не подавала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки вона постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини однією сім`єю і вважала, що вона прийняла спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Після смерті матері позивач подала письмову заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки право спільної власності на спадкове майно не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Станом на 18.11.2019 року право спільної сумісної власності на квартиру, яка належала батькам позивача, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іншими співвласниками, разом з якими дана квартира була приватизована у 2007 році. Позивач вважає, що не пропустила строк на прийняття спадщини після смерті батька, та вважає, що вчасно подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на час відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 12 156 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, батьком ОСОБА_5 шляхом застосування пропущеного строку позовної давності, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, скасувати додаткове рішення про розподіл судових витрат від 29.01.2021 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що судом було застосовано строк позовної давності до вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на час смерті її батька ОСОБА_5 , при цьому в мотивувальній частині не було зазначено чи було позивачем доведено факт спільного проживання з померлим батьком, отже неможливо зробити висновок чи встановив суд факт спільного проживання ОСОБА_1 з померлим батьком ОСОБА_2 на час його смерті. Вказує, що неможливість застосування позовної давності до вимог про встановлення юридичного факту пов`язано з неможливість визначення перебігу строків позовної давності, а саме початку перебігу строку.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради 26.06.2007 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

З довідки КП «Жилкомсервіс» від 17.02.2020 року, виданої ОСОБА_1 вбачається, що остання проживала у квартирі АДРЕСА_1 з моменту вселення в 1975 році і до теперішнього часу.

Але відповідно до довідки з дільниці № 20 КП «Жилкомсервіс» вищезазначена довідка яка була видана ОСОБА_1 від 17.02.2020 року вважається недійсною.

Постановою державного нотаріуса четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 11.12.2019 року, ОСОБА_1 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спдщину на квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.1.2019 року зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1 частці за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.06.2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залишено без розгляду у зв`язку з тим, що із заяви вбачався спір про право.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_5 виходив з того, що сплинув строк позовної давності.

Між тим, колегія суддів не може погодитись в повній мірі з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У відповідності до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову».

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний правовий висновок викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц та у постанові від 31 жовтня 2018 в справі № 367/6105/16-ц.

Між тим, відмовивши у задоволенні вимог в частині визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_5 обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання суд першої інстанції не виклав.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги в частині визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_5 не є доведеними.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Мотивуючи заяву про встановлення факту, ОСОБА_1 вказувала, що встановлення факту її постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцями, її батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідно їй для оформлення права на спадщину.

Постановою Державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 11.12.2019 року , ОСОБА_11 , відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .

З постанови Державного нотаріуса, вбачається, що дванадцятою Харківською нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 160/2018 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , заведена спадкова справа № 975/2017, які на день смерті були зареєстровані у спірній квартирі.

На адресу ОСОБА_1 нотаріусом було надіслано лист від 23.03.2018 року, про те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, але має право звернутись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

ОСОБА_1 звернулась лише із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Із змісту статей 1268,1269 ЦК України вбачається, що факт прийняття спадщини пов`язується тісно з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, однак окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року (справа № 127/1149/17-ц, провадження № 61-21375св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року (справа № 2-844/2008, провадження № 61-1424св18).

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

На підтвердження постійного проживання зі спадкодавцями ОСОБА_1 посилалась на показання свідків, які вказували, що з 2001 року позивач проживала в квартирі АДРЕСА_1 , а також на довідку КП «Жилкомсервіс» від 17.02.2020 року, з якої вбачається, що остання проживала у квартирі АДРЕСА_1 з моменту вселення в 1975 році і до теперішнього часу та на акт про проживання від 17.02.2020 року, за змістом якого ОСОБА_1 дійсно з 2001 року по теперішній час проживає в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Між тим, зазначені докази спростовані довідкою начальника дільниці № 20 КП «Жилкомсервіс», згідно якої довідка, яка була видана ОСОБА_1 від 17.02.2020 року вважається недійсною.

Показання свідків є суперечливими. Так, свідок ОСОБА_12 вказував, що коли ОСОБА_1 вийшла заміж, вона разом з чоловіком продовжувала проживати у батьків, взагалі не виїжджала з квартири. Водночас, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначали, що після одруження ОСОБА_1 разом з чоловіком переїхала у гуртожиток. Свідок ОСОБА_13 вказував, що у ОСОБА_1 з батьком був спільний бюджет та холодильник, в той час як свідок ОСОБА_14 ці обставини заперечував, вказав, що ОСОБА_1 харчувалася окремо від батьків.

Суд апеляційної інстанції враховує надані позивачем докази, але за відсутності інших належних та допустимих, в тому числі письмових доказів, які б у сукупності були достатніми на підтвердження зазначених обставин, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем її вимог в частині визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_5 на час його смерті.

За таких обставин, рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову про визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_5 із наведених вище підстав.

Апелянт також просила скасувати додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року, яким з неї стягнуто витрати на правничу допомогу у сумі 12 156 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником відповідача надано копію договору про надання правової допомоги від 10 травня 2019 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 21/2056, ордер на надання правової допомоги від 01.06.2019 року № 81403, акт приймання-передачі послуг від 08.12.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 5 від 14.12.2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2020 року представник відповідача у відзиві на позов зробив заяву про покладення всіх судових витрат на сторону позивача також зазначив про можливі витрати на участь у судових засіданнях, складання інших процесуальних документів.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 12 156 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання факту постійного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_5 - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні цих вимог.

Мотивувальну частину рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2020 року в цій частині викласти в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складений 10.09.2021 року