Дата документу 13.09.2021
Справа № 937/3237/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Купавської Н.М.

за участю секретаря Бєгушевої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладений 16.02.2018 між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Алейніковим В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 152, а саме: п.3.1.1 даного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 16.02.2018 між нею та відповідачем було укладено договір, за умовами якого вони домовились стосовно місця проживання та утримання спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, п.3.1.1 Договору відповідач зобов`язався сплачувати щомісячно кошти в розмірі 1000 грн. на утримання дочки до досягнення нею повноліття. На момент укладання договору мінімальний розмір аліментів на дитину складав 930 грн., а на теперішній час щомісячний платіж є меншим, ніж передбачено Сімейним кодексом України. При цьому під час укладання договору не було передбачено умови про індексацію. А тому, вона просить визнати недійсним п.3.1.1 даного Договору.

Позивачка в судове засідання не з`явилась. Від її представника адвоката Шрамікової П.М. надійшла заява про розгляд справи в їхню відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Попова А.С. надійшла заява про розгляд справи в їхню відсутність, з позовом не згодні. У своєму відзиві на позов він зазначає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки на момент укладання спірного договору всі його вимоги були додержані відповідно до чинного законодавства, а встановлена фіксована сума аліментів навіть перевищувала їх законодавчо встановлений мінімальний розмір. А тому, просить в позові відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зазначено в свідоцтві про народження дитини /а.с.8/.

16.02.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Алейніковим В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 152 /а.с. 6,7/.

Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти догорів про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Згідно пункту 3.1.1 умов договору ОСОБА_2 зобов`язався щомісячно сплачувати матері кошти на утримання в сумі 1000 грн. до досягнення дитиною повноліття. Виплата аліментів здійснюється до 29 числа місяця, за який здійснюється оплата шляхом сплати готівкою матері дитини або грошовим переказом /а.с.6/.

Згідно з п.п. 4.4. договору він є укладеним з моменту його підписання і діє до моменту досягнення дитиною 18-річного віку.

Договір про сплату аліментів (аліментний договір) є цивільно-правовим договором, відповідно до якого платник аліментів зобов`язується надавати одержувачу аліментів матеріальне утримання на узгоджених ними умовах.

Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, СК України не встановлює порядок укладення, зміни, припинення договору про сплату аліментів на дитину, визнання його недійсним, а тому до таких положень застосовуються норми загального законодавства - ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що на даний час розмір аліментів менше за розмір аліментів, визначений ч.2 ст.182СК України, тобто мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А отже, п.3.1.1 Договору суперечить чинному законодавству, тому є недійсним.

Так, згідно умов п.3.1.1 укладеного сторонами договору позивач має сплачувати щомісячно аліменти у сумі 1000 грн. до моменту досягнення дитиною повноліття. Станом на момент укладання договору мінімальний прожитковий мінімум на дитину складав 930 грн., толі як сторони погодили щомісячний платіж в розмірі 1000 грн. А отже, сторонами в момент укладання Договору було погоджено розмір та строк їх виплати, його умови відповідали об`єктивній дійсності, а тому визнавати цей пункт договору недійсним немає підстав.

Тим більш, що сторони за певних умови можуть змінити чи розірвати договір.

Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статей ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, непідтверджені матеріалами справи, а тому суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13 18, 81,89,141,247, 258, 264-265,274,279, 280, 352-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

СУДДЯ: