ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/825/19 Номер провадження 22-ц/814/1348/21Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Гальонкіна С.А., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Полтавської міської ради, заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської ради на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2019 року (ухвалене суддею Бугрій В.М., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила визнати за нею право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 , літ.Г-1, загальною площею 17,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона за особисті кошти, не перебуваючи у шлюбі побудувала індивідуальний гараж поряд з житловим багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2017 р, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. за реєстровим №; 3057, вона набула у власність квартиру у наведеному багатоквартирному будинку, а саме квартиру № 9 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 , літ. Г-1, загальною площею 17,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З вказаним рішенням суду не погодилися Полтавська міська рада, заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської ради (особи які, не брали участі у справі, але вважають що оскаржуваним судовим рішенням суд вирішив про їх права, свободи, інтереси та обов`язки) та подали на нього апеляційні скарги, в яких прохають скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконними, необґрунтованими, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилаються на те, що судом неповно з`ясовано обставини, а висновки суду не ґрунтуються на зібраних по справі доказах.

Полтавська міська рада в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі Полтавську міську раду, що є представницьким органом місцевого самоврядування та діє від імені Територіальної громади м. Полтави, яка в свою чергу є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій безпосередньо розміщений спірний гараж. Вказує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення нез?ясовано обставини законності спорудження спірного гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що Полтавська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, що діє в інтересах Територіальної громади м. Полтави, власника земельних ділянок комунальної власності розташованих в межах міста, не передавала у власність чи користування громадянці ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, ОСОБА_1 не набула права власності на самочинне будівництво нерухомого майна.

Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської ради в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді вказаної справи не звернув уваги на те, що позивач здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталась, що свідчить про відсутність спору про право. Також, зазначає, що відповідач у вказаній справі - Шевченківська районна у м. Полтаві рада не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює право власності. Посилається на те, що доказів реєстрації за позивачем права власності або користування на земельну ділянку під спірним нерухомим майном, згідно змісту рішення, не надано та такі відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи не встановлено відповідність самочинно збудованого нерухомого майна вимогам ДБН Б.1.1-15:2012, які регулюють питання генерального плану міста. Посилається на те, що позивачем не надано доказів прийняття виконавчим комітетом Полтавської міської ради рішення про присвоєння адреси спірному нерухомому майну. Водночас, визначивши у рішенні адресу самочинному нерухомому майну, суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси не залученого до участі органу до дискреційних повноважень якого належить вирішення питання присвоєння адресу нерухомого майна у м. Полтаві - виконавчому комітету Полтавської міської ради. Вказує, що позивач у справі не звертався до ДАБІ України та її територіальних органів про отримання дозволу про початок будівельних робіт, прийняття забудови до експлуатації, а місцевий суд не залучив до участі у справі ДАБІ України, на яку саме покладено питання прийняття до експлуатації нерухомого майна, в тому числі і самочинно переобладнаного (збудованого) та яка є юридичною особою і може представляти інтереси органу контролю у суді згідно приписів ЦПК України. Тому вважає, що неправомірне набуття ОСОБА_1 права власності на самочинне будівництво завдає шкоди інтересам держави, на захист яких діє прокурор.

Своє право на апеляційне оскарження прокурор обґрунтовує тим, що Полтавською міською радою та ДАБІ України не вжито заходів щодо оскарження рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2019 року в апеляційному порядку.

Тобто, вказане свідчить про неналежне виконання вказаними органами своїх повноважень, що є беззаперечною підставою для внесення апеляційної скарги саме прокурором.

Перевіркою обґрунтованості доводів апеляційних скарг щодо наявності прав у апелянтів, на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент винесення рішення судом першої інстанції Полтавська міська рада, будучи власником земельної ділянки, не передавала у власність чи користування громадянці ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій збудоване нерухоме майно (гараж). Крім того, позивач у справі ОСОБА_1 не зверталася до ДАБІ України та її територіальних органів про отримання дозволу про початок будівельних робіт, прийняття забудови до експлуатації. Тому, оскаржуване рішення суду стосується їх прав та інтересів, оскільки до участі у розгляді даної справи вони не залучалися.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути (зберегти) певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття (збереження) відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, оспорювати рішення суду може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною на час розгляду справи судом, але має на меті повернути захистити свої права та інтереси держави в цілому.

Вимоги заінтересованих особи, які в судовому порядку домагається скасування оскаржуваного рішення суду, спрямовані на відновлення становища зі спірного питання, яке існувало до набрання рішенням суду законної сили і передачі його на виконання.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 травня 2018 року по справі № 201/374/15-ц (провадження № 61-5195св18), та від 22 січня 2020 року по справі №554/6547/17 (провадження №61-15282св19).

За вказаних обставин, Полтавська міська рада, та заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської ради мають право на оскарження рішення суду в апеляційному порядку.

Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 побудувала індивідуальний гараж поряд з житловим багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 07.07.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. за реєстровим № 3057, вона набула у власність квартиру у наведеному багатоквартирному будинку, а саме квартиру № 9 .

Даними технічного паспорту та звітом про проведення технічного обстеження підтверджується, що гараж було побудовано до 05.08.1992 року. Що вказаний гараж є об`єктом завершеного будівництва, доводиться матеріалами технічного паспорту ФОП ОСОБА_2 виготовленого станом на 17.01.2019 р., інвентаризаційна справа № 4-1579-19.

Звітом про проведення технічного обстеження вказаного гаражу який виконаний ФОП ОСОБА_2 також доводиться, що гараж побудований відповідно до будівельно-технічних вимог, що діють на території України та висуваються до індивідуальних гаражів. Під час технічного обстеження на предмет визначення можливості надійної та безпечної експлуатації, були оглянуті основні несучі та огороджувальні конструкції об`єкта - гаражу № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 та встановлено їх готовність до експлуатації. Під час проведення технічного обстеження не виявлено конструкцій, стан яких оцінюється як непридатний до нормальної експлуатації або аварійний. Вказівки на порушення будівельних норм і правил у звіті - відсутні. За результатом проведення технічного обстеження об`єкта - гаражу № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що гараж було побудовано до 05.08.1992 року, отже у відповідності до Постанови КМУ від 05.08.1992 року №443 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» вказаний гараж не потребує введення в експлуатацію. Крім того, суд зазначив, що звітом про проведення технічного обстеження доводиться, що гараж побудований відповідно до будівельно-технічних вимог. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на індивідуальний гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Однією із підстав набуття права власності є - створення нової речі.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору є визнання права власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 , літ. Г-1, загальною площею 17,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч.2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (ст. 95 Земельного кодексу України), особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюються власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розробка проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Проте, з наданих матеріалів справи вбачається, що Полтавська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, що діє в інтересах Територіальної громади м. Полтави, власника земельних ділянок комунальної власності розташованих в межах міста, не передавала у власність чи користування громадянці ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що є умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проєкту, 3) об`єкт збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї з трьох зазначених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

З аналізу ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України випливає, що ч. 3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не є забудовником. Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме наявність у особи, котра здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проєкту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 18.02.2019 року у справі №308/5988/17, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Однак, здійснене позивачем будівництво є самочинним, оскільки відсутні докази того, що будівництво здійснювалось ОСОБА_1 на земельній ділянці, що була їй відведена в установленому порядку для цієї мети, а також того, що об`єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу чи належно затвердженого проєкту.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатації.

Частинами 5, 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Проте, позивач не зверталась до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, а відразу звернулася до суду з позовом про визнання права власності. Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Таким чином враховуючи, що спірний гараж у передбаченому законом порядку в експлуатацію не приймався, даних щодо звернення позивача до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованого, а також щодо відмови цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, тому правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Не надання позивачем по справі належних і достатніх доказів на підтвердження доводів позовної заяви, є підставою для відмови у їх задоволенні, а неналежне дослідження та оцінка зібраних по справі доказів судом першої інстанції є підставою для скасування рішення суду та постановлення нового по суті позовних вимог.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг Полтавської міської ради, заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської ради, скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2021 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, що при подачі позову до суду позивач сплачувала судовий збір у розмірі 768,40 грн, а тому враховуючи вказані норми закону при подачі апеляційної скарги на вказане рішення суду підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1152,60 грн.

Так, при подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції Полтавською міською радою сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн., а заступником керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської радисплачено судовий збір у розмірі 1152,60 грн.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України: у разі задоволення позову покладаються на відповідача; у разі відмови в позову - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вказаною постановою суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, тому з позивача на користь Полтавської міської ради та Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1152,00 грн кожному.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Полтавської міської ради, заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Виконавчого комітету Полтавської міської ради- задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2019 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської міської ради та Полтавської обласної прокуратури сплачений ними судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі по 1152,00 грн кожному.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 10 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ П.С. Абрамов _________________ С.А. Гальонкін