Постанова

Іменем України

01 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 409/2390/16-ц

провадження № 61-13950св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба безпеки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семенюк Ольга Григорівна, на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області, у складі судді Третяка О. Г., від 08 лютого 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Стахової Н. В.,

Кострицького В. В., Орлова І. В., від 04 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником торгівельного об`єкту - кафе, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

29 липня 2014 року у період проведення антитерористичної операції, внаслідок терористичного акту - артилерійського обстрілу, вибуховою хвилею було зруйновано скло на вікнах приміщення, а 30-31 серпня

2014 року під час артилерійського обстрілу належне їй кафе було повністю знищене, а саме: порушено цілісність стін і несучих конструкцій нерухомого майна; зруйновані - цегляна кладка, дерев`яні лати даху, шиферна покрівля, зруйновані віконні та дверні блоки, пошкоджена система енергопостачання, газопостачання і водопостачання.

За даним фактом вона звернулась до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно звіту про оцінку майна, складеного товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Незалежна оцінка «Експерт - Сервіс»,

від 05 серпня 2016 року орієнтований розмір шкоди, спричиненої внаслідок пошкодження торгівельного об`єкту - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », складає на дату проведення такої оцінки (31 липня 2014 року) 700 179 грн з урахуванням податку на додану вартість, також під час артилерійського обстрілу було знищено обладнання, розміщене в кафе орієнтована ринкова вартість якого становить 16 617 грн.

Стверджувала, що окрім майнової шкоди, їй заподіяно й моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях через втрату майна, позбавлення доходу, який вона отримувала від підприємницької діяльності, а також фізичних стражданнях внаслідок постійного стресу, хвилювання, відчуття паніки та незахищеності.

З урахуванням викладеного, на підставі статті 56 Конституції України,

статті 22, 23, 319, 321, 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,

ОСОБА_1 просила суд стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів державного бюджету на її користь шкоду заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування торгівельного об`єкту та обладнання, що знаходилося в ньому у сумі 716 796 грн та моральну шкоду у сумі 1 000 000 грн.

Короткий зміст оскаржених судових рішень судів

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області

від 08 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факт заподіяння майнової шкоди внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції, зокрема позивач не може вказати на винного в спричиненні шкоди, надані нею докази не є належними та допустимими, а крім того у законодавстві України відсутні відповідні приписи щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної знищенням об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку представник

ОСОБА_1 - адвокат Семенюк О. Г. подала касаційну скаргу на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 лютого 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 04 серпня

2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, ухваливши при цьому нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 409/2390/16-ц та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У жовтні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій, які, ухвалюючи оскаржені судові рішення, не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня

2019 року у справі № 265/6582/16-ц.

Заявник стверджує, що в матеріалах справи наявні докази підтвердження факту руйнування під час артилерійського обстрілу належного позивачу приміщення кафе, обсягу руйнувань та розміру завданої шкоди, а крім того суди попередніх інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги як доказ акт обстеження від 28 березня 2016 року, оскільки згідно з Консультативним висновком Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй у справі Намібії - є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення («Намібійський виняток»).

Також вважає помилковим висновок судів щодо відсутності в діючому законодавстві норм права, які б передбачали відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, оскільки держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб, або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. Відсутність закону, який регулював би порядок відшкодування спричиненої шкоди постраждалим в зоні проведення антитерористичної операції не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позову, а крім того суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2020 року Службою безпеки України подано пояснення щодо касаційної скарги ОСОБА_1 , які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу і в яких представник третьої особи, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, зазначив про відсутність підстав для їх скасування.

У листопаді 2020 року Кабінетом Міністрів Україниподано відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 лютого 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (кафе) розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 106, 1 кв. м.

ОСОБА_1 зверталась до Васильківського відділу Фастівського відділення поліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області за фактом пошкодження належного їй приміщення кафе, вказана заява зареєстрована та внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000487 від 11 листопада 2016 року за ознаками частини другої статті 258 Кримінального кодексу України.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт Георгіївка Лутугинського району Луганської області, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована, зокрема й тим, що вона не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акту її майна, на яке вона, на її думку, має право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Також позивач зазначала, що право на судовий захист їй гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Верховний Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява

№ 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обґрунтовувала розмір завданої їй майнової шкоди, зокрема, ринковою вартістю знищеного майна.

Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої

статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня

2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений/знищений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості.

З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності об`єкту нежитлової нерухомості, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі

статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є безпідставними.

Разом з тим, позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивач, зокрема, зазначала, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте, помилково вважала, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту майна.

Також позивач посилалася на: відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту майно та нездатність держави, у розумінні ЄСПЛ, захистити її власність.

Зазначені доводи ОСОБА_1 Верховний Суд вважає такими, що доведені.

Так, суд першої інстанції вказав, що загальновідомим є той факт, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєдіяльності.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України).

Очевидно, що вказані висновки суду та положення частини третьої статті 82 ЦПК України не можуть тлумачитись таким чином, що будь-яке пошкодження (руйнування) майна у певний період часу на певній території, без з`ясування причин такого пошкодження (руйнування), тягне за собою відповідальність держави.

Разом із тим, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою існування загальновідомих фактів, які в сукупністю із встановленими обставинами у конкретній справі поза розумним сумнівом доводять, що приміщення кафе належне ОСОБА_1 було зруйновано саме внаслідок військових дій.

Так, загальновідомим фактом є те, що у липні-серпні 2014 року відбулася серія боїв за Георгіївку із використанням авіації, танків, артилерії, у тому числі реактивних систем залпового вогню.

Учасниками справи факт проведення в липні-серпні 2014 року в

смт Георгіївка Лутугинського району Луганської області військових дій не заперечувався.

У матеріалах справи наявні, у тому числі, фотознімки будівлі кафе до і після серпня 2014 року.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не вказала винного у завданні шкоди є некоректним, оскільки позивач звернулась до правоохоронних органів з метою розслідування обставин знищення належного їй майна.

При цьому, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що

«акт від 28 березня 2016 року обстеження руйнувань капітальних, отриманих внаслідок обстрілів» скріплений печаткою адміністрації Лутугінського району так званої «Луганської народної республіки», не є допустимим доказом та не може бути покладений в основу висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача відповідної компенсації.

«Намібійський виняток», на який посилається заявник, стосується документів, виданих органами та установами (зокрема, лікувальними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, які як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням об`єкту нежитлової нерухомості внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ

від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок держави

не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 757/37203/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 757/64572/16-ц,

від 02 червня 2021 року у справі № 423/455/18.

Врахувавши висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду після подання касаційної скарги, та встановивши, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, колегія суддів, згідно зі статтею 412

ЦПК України, дійшла висновку про скасування оскаржених судових рішень з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову

ОСОБА_1 та стягнення на її користь за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 40 000 грн, виходячи з наведених підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутності спеціального порядку відшкодування за пошкоджений під час військових дій об`єкт нежитлової нерухомості та незабезпечення державою захисту власності позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семенюк Ольга Григорівна, задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 лютого 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 04 серпня

2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович