ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6134/21 Справа № 215/4400/19 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач- ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Ростислав Олександрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 30 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовною заявою, яку уточнено 18 вересня 2019 року, до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р. О., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що після смерті батька від нотаріуса вони дізналися, що останній заповів все своє майно своїй другій дружині - ОСОБА_3 .

Майно складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіля та частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачі вважають заповіт не дійсним, тому що був складений батьком у момент, коли він хворів на онкологічне захворювання та приймав ліки наркотичного змісту, тому не міг усвідомлював значення своїх дій, просили визнати заповіт - недійсним.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Ростислав Олександрович, про визнання заповіту не дійсним відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про повне задоволення заявлених ним і позивачем ОСОБА_1 позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що судом не було враховано той факт, що заповіт був складений не в приміщенні лікарні, де в день складення заповіту знаходився заповідач, а в нотаріальній конторі, що підтверджено матеріалами медичної картки. Вказує, що в матеріалах медичної картки хворого відсутня заява від хворого, в якій він повідомляє свого лікаря про залишення медичного закладу.

Окрім того позивач вважає безпідставним посилання у рішенні суду на показання свідка, який не міг суду пояснити про стан заповідача, ліки які приймав хворий, оскільки цей свідок не був лікарем хворого батька, а лише працює в медичному закладі де лікувався заповідач. Вказує, що свідки не бачили заповідача в день складення заповіту і по справі чітких пояснень не надали, тоді, як в судовому засіданні встановлено, що заповідач тяжко хворів і не усвідомлював свої дії через біль та ліки які він приймав, оскільки на час смерті заповідач хворів на онкологічне захворювання та приймав ліки наркотичного змісту, тому і не міг усвідомлювати свої дії, у зв`язку з чим заповіт підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , представник відповідач ОСОБА_3 -адвокат Ткаченко О.П. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та належним чином обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_2 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 , просила їх задовольнити, думку відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , які кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача з викладених у відзиві підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження, згідно якого його батьком був ОСОБА_5 /а.с.8/.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис№252 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

Постановами приватного нотаріуса Бурлак Р.О. про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.25-26) позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом з підстав наявності заповіту на інше ім`я.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 15.07.2017 р. відповідач ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 (а.с.73).

03 січня 2019 року ОСОБА_5 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлаком Р.О., за реєстровим № 02, відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, на що він за законом буде мати право, заповідав ОСОБА_3 , що підтвердив особистим підписом (а.с.78).

З досліджених в судовому засіданні: амбулаторної картки № НОМЕР_3 , медичних карток стаціонарного хворого № 2206, 2801, 3221, 3810, 4303, 4679, 6984, 7713, вбачається, що хворий ОСОБА_5 , 1962 р. народження, знаходився на лікуванні КЗ «Криворізький онкологічний диспансер» ДОР в період: 16.04.2018-02.05.2018р., 14.05.2018 - 23.05.2018р., 04.06.2018-11.06.2018 р., 02.07.2018-09.07.2018 р., 23.07.2018-01.08.2018 р., 10.08.2018-20.08.2018 р., 26.11.2018-12.12.2018 р., 26.12.2018-11.01.2019 р. з діагнозом: злоякісне новоутворення верхньої долі бронха та легенів, торакальне, дата початкового встановлення діагнозу - квітень 2018 р. Крім того в амбулаторній карті амбулаторного хворого міститься пояснювальна записка від 02.01.2019р. ОСОБА_5 написана ним власноручно.

Відповідно до довідки КП «КПНД» від 03.01.219 р. №2 на момент звернення ОСОБА_5 лікарем-психіатром даних за наявності психічного розладу не виявлено (а.с.75).

Згідно довідки КЗ «Криворізького онкологічного диспансеру» №32 від 10.01.2019 р. ОСОБА_5 на час лікування з 26.12.2018 р. по 10.01.2019 р. нарко- та психотропних препаратів не отримував, що зазначено в історії стаціонарного хворого (а.с.76).

Так, відповідно до копії анамнезу хвороби з амбулаторної картки хворого №32597 ОСОБА_5 , 1962 р. народження, знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: злоякісне новоутворення верхньої долі легені, рак мілко клітинний та за хронологією лікування було призначено прийом ліків (карбоплатін, етопазід, гікамтін) /а.с.80/.

З консультативного висновку спеціаліста від 11.12.2018 р. вбачається, що під час прийому ОСОБА_5 , лікарем зазначено: «свідомість ясна, орієнтується у власній особистості» (а.с.81).

Відповідно до довідки №19-к від 18.10.2019 р. ОСОБА_5 працював на посаді завідувача відділу житлово-комунального господарства виконкому Покровської районної в місті ради та виконував свої посадові обов`язки в період часу з 17.09.2018 р. по 23.11.2018 р., а з 01.10.2018 р. по 15.10.2018 р. знаходився у щорічній відпустці. Згідно заяви ОСОБА_3 про отримання наркотичних засобів, психотропних речовин ОСОБА_5 з 13.02.2019 р. призначено р-р трамадолу 5% (а.с.83).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №55 від 25.02.2019 р. ОСОБА_5 , 1962 р. народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 через ракову інтоксикацію (а.с.82).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачам в задоволенні їх позовних вимог, на підставі дослідження доказів, допиту свідків, виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_5 , спрямоване на передачу майна відповідачу та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 03.01.2019 року, було вільним та відповідало його волі, тоді, як позивачами належними та допустимими доказами не доведено обставини того, що ОСОБА_5 , складаючи оспорюваний заповіт, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України .

В силу ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно вимог частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, на заповіт як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі №234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

Так, доводи позивача ОСОБА_2 щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним, взагалі зводяться до того, що на час складення заповіту його батько ОСОБА_5 тяжко хворів на онкологічне захворювання та приймав ліки наркотичного змісту, тому і не міг усвідомлювати свої дії, що заповіт було складено не в лікарні, де на час його складення лікувався батько, а в нотаріальній конторі, що в медичних документах відсутня заява на ім`я лікаря про залишення медичного закладу 03.01.2019, що допитані судом свідки не бачили його батька в день складення заповіту, а допитаний судом, як свідок лікар не був лікарем, який лікував його батька.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами скаржника, оскільки вони спростовуються, дослідженими судом доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку, як кожному доказу окремо, так і їх сукупності, а також показаннями свідків, що в цілому спростовує твердження скаржника про те, що його батько на час складення заповіту через прийняття ліків наркотичного змісту, що було пов`язано з онкологічним захворювання не усвідомлював свої дії.

В судовому засіданні 02 лютого 2021 року були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що заповіт ОСОБА_5 був складений 03 січня 2019 року, а помер він ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зокрема, допитавши свідка ОСОБА_6 , суд встановив, що останній працює лікарем-хірургом в торакальному відділені Криворізького онкодиспансеру і ОСОБА_5 був його пацієнтом, у якого було захворювання легенів. Свідок пояснив суду, що наркотичні препарати ОСОБА_5 не призначалися. Було призначено два препарати, які застосовувалися курсом хіміотерапії: три дні введення, потім два дні для виведення токсинів з організму, з перервою у 21 добу під час якої пацієнт перебуває під наглядам терапевта за межами лікувального закладу. Взагалі ОСОБА_5 пройшов вісім курсів лікування, після восьмого курсу його стан оцінювався як середньої тяжкості, усвідомлення ясне, оскільки дані препарати не мають впливу на мозок людини. Після закінчення курсу лікування міг сам залишити лікарню, без сторонньої допомоги.

З пояснень свідка ОСОБА_7 , суд встановив, що вона працює лікарем-стоматологом, ОСОБА_5 був її пацієнтом з 12.06.2016. Під час прийому 29.12.2019 р., в розмові з ним, він повідомив, що хворіє на онкологію, що стало для неї несподіваною звісткою, оскільки за зовнішньою ознакою та в ході спілкування з ним він виглядав здоровою людиною. Окрім того, цей свідок пояснила, що 03.01.2019 у другій половині дня до неї з приводу лікування зуба приходив ОСОБА_5 , реакція його була адекватною, нормально реагував на лікування та біль.

Свідкок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила, що з ОСОБА_5 вони були сусідами по дому і в день складення заповіту- 03.01.2019 р. біля під`їзду дома вона зустрілась з ОСОБА_10 , який надав їй консультацію щодо звернення до міської ради з приводу експлуатацію будинку. Окрім того, свідок бачила ОСОБА_5 ще перед Новим Роком, а взагалі протягом чотирьох років спілкувалася з ним з питання управління будинком.

Свідок ОСОБА_9 суду надав пояснення про те, що з ОСОБА_5 вони були знайомі, оскільки були сусідами по дому та гаражу. Свідок підтвердив, що 03.01.2019 вони йшли з ОСОБА_5 до гаражного кооперативу за автомобілем, дорогою спілкувалися.

Поясненнями трьох свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спростовуються доводи позивача про те, що допитані судом першої інстанції свідки не бачили його батька ОСОБА_11 в день складення заповіту 03 січня 2021 року, оскільки лікар-стоматолог ОСОБА_7 підтвердила, що саме в цей день ОСОБА_11 приходив до неї лікувати зуб, а свідки ОСОБА_12 також підтвердили, що бачили ОСОБА_11 в цей день, спілкувалися з ним, свідок ОСОБА_9 разом йшов з ОСОБА_11 до гаражу за автомобілем.

Окрім того, свідок ОСОБА_6 підтвердив суду, що він лікував ОСОБА_11 і, що останньому наркотичні препарати не призначалися, що спростовує доводи позивача про те, що допитаний судом свідок, прізвища, якого скаржник навіть не зазначив у скарзі, не лікував його батька, а є лікарем медичного закладу в якому проходив курси лікування померлий ОСОБА_11 , тому не знає, які саме медичні препарати призначалися хворому ОСОБА_11 .

В судовому засіданні 18 березня 2021 року були досліджені медичні картки, зокрема:амбулаторна картка № НОМЕР_3 , медичні картки стаціонарного хворого № 206, 2801, 3221, 3810, 4303, 4679, 6984, 7713, якими встановлено, що хворий ОСОБА_5 , 1962 р. народження, знаходився на лікуванні КЗ «Криворізький онкологічний диспансер» ДОР в період: 16.04.2018-02.05.2018р., 14.05.2018 - 23.05.2018р., 04.06.2018-11.06.2018 р., 02.07.2018-09.07.2018 р., 23.07.2018-01.08.2018 р., 10.08.2018-20.08.2018 р., 26.11.2018-12.12.2018 р., 26.12.2018-11.01.2019 р. з діагнозом: злоякісне новоутворення верхньої долі бронха та легенів, торакальне, дата початкового встановлення діагнозу - квітень 2018 р. Крім того в амбулаторній карті амбулаторного хворого міститься пояснювальна записка від 02.01.2019р. ОСОБА_5 написана ним власноручно.

Дослідивши довідку КП «КПНД» від 03.01.219 р. №2, суд встановив, що на момент звернення ОСОБА_5 лікарем-психіатром даних за наявності психічного розладу не виявлено (а.с.75).

Довідкою КЗ «Криворізького онкологічного диспансеру» №32 від 10.01.2019 р. підтверджено, що ОСОБА_5 на час лікування з 26.12.2018 р. по 10.01.2019 р. нарко- та психотропних препаратів не отримував, що зазначено в історії стаціонарного хворого (а.с.76).

Отже, судом першої інстанції було достеменно встановлено, що ОСОБА_5 дійсно проходив стаціонарне лікування у період з 16.04.2018 по 11.01.2019, при цьому у цей період наркотичні засоби йому не призначалися, страждав на онкологічне захворювання та приймав ліки, які зокрема не могли впливати на сприйняття ним навколишнього світу.

Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що трамадол і фінозепам ОСОБА_5 почав приймати з 13 лютого 2019 року, тобто вже після складення оспорюваного заповіту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК ( 435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК .

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що судово-психіатрична експертиза не призначалася, клопотання позивачами про проведення експертизи не заявлялися, тому доводи скаржника про те, що його батько під час складення заповіту через свою хворобу і застосування ліків зі змістом наркотичних засобів був неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним, колегія суддів вважає необгрунтованими і, з наведених вище підстав повністю їх відхиляє.

Апеляційна скарга позивача не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є належним чином обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права, підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: