РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2021 року м. Мукачево Справа№303/7502/21

2/303/1952/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС»

до відповідачів: (1) ОСОБА_1 ;

(2) ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з них заборгованості за кредитним договором від 15.12.2006 №0602/1206/71-011 в сумі 38703,79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.09.2021 становить 1032547,45 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовується посиланням на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладених між сторонами договору кредиту та договору поруки, зобов`язання відповідача (1) перед товариством зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 526, 530, 549, 625, 1048, 1054 Цивільного кодексу України.

Представником відповідача (1) подано відзив на позовну заяву (Т. 2, а.с. 29-35), у якому ним висловлено свою незгоду із заявленим позовом з посиланням на те, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів. Також просить застосувати строки позовної давності до вимог позивач, так як на момент звернення до суду фінансовою установою пропущено строк позовної давності. Крім того, зазначає, що відсутні підстави для нарахування відсотків після звернення до суду з позовом в серпні 2015 року. Неправомірним є також і нарахування 3% річних на підставі статті 625 ЦК України.

Від відповідача (2) до суду також надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позовних вимог просив відмовити у зв`язку із спливом строків загальної та спеціальної позовної давності. Також вказує на обставини щодо відсутності права у позивача нараховувати 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Уповноважений представник позивача в судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги за позовом підтримує, просить задоволити в повному обсязі.

Відповідачі та їх представники в судове засідання також не з`явилися, подавши суду заяви про розгляд справи без їх участі. В задоволенні позовних вимог просять відмовити з підстав, викладених у відзивах на позов.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, а також матеріали справ №303/5558/15-ц, суд констатує наступне.

1. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що 15 грудня 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір №0602/1206/71-011 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у кредит кошти у розмірі 35000,00 Доларів США на строк до 13 грудня 2021 року. В свою чергу, Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

З даних виписки по особовому рахунку за період з 01.08.2007 по 25.05.2012 (Т.1, а.с. 19) вбачається, що 15.12.2006 ОСОБА_1 видано кредит.

11 січня 2008 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду №2 до Кредитного договору , згідно з якою визначено розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 13% річних та встановлено розмір ануїтетного платежу.

На підставі укладеного договору про внесення змін та доповнень №3 до Кредитного договору від 30 травня 2011 року сторони домовилися, що розмір строкової заборгованості за кредитом складає 30761,74 доларів США, прострочена заборгованість за договором відсутня, встановили розмір ануїтетного платежу

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 31 травня 2011 року між Банком та ОСОБА_2 (надалі - Поручитель) було укладено договір поруки №0602/1206/71-011-Р-1 (надалі Договір поруки), на підставі якого Поручитель зобов`язався відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів наданих ОСОБА_1 за Кредитним договором.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого позивач отримав право вимоги за кредитним договором від 15.12.2006 №0602/1206/71-011 у обсязі та на умовах, що існували у ПАТ «Сведбанк» (Т. 1, а.с. 28-43).

31 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №303/5558/15-ц, а.с. 1).

Відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 4 листопада 2015 року: «у задоволенні позову представника позивача ПАТ «Дельта Банк» - Петюшка Романа Васильовича до ОСОБА_1 про погашення заборгованості в сумі 629 077,62 гривень, з яких тіло кредиту 556 304,09 гривень, відсотки 72 773,53 гривень, за кредитним договором №0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 , а саме на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 59,60 кв.м., житловою площею 33,70 кв.м., який належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. 15.06.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №4829, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ "Дельта Банк"- відмовлено».

21 квітня 2016 року на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області заочне рішення скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

В подальшому, згідно з постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі №303/5558/15-ц у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено, оскільки суди не наділені правом звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

2 вересня 2020 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальності «ДІДЖИ ФІНАНС» (надалі - Товариство) укладено договір про відступлення прав вимоги №2303/К/1, згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» відступило, а Товариство набуло право вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів зазначених у Додатку №1.

Згідно з Додатком №1 до Договору Товариство набуло право вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за Кредитним договором та до ОСОБА_2 за Договором поруки.

7 вересня 2020 року Товариство надіслано відповідачам вимогу щодо усунення порушень умов Кредитного договору шляхом сплати заборгованості (Т.1, а.с. 57, 61).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за Кредитним договором вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 02.09.2020 складала 38703,79 доларів США, що у гривневому еквіваленті становило суму 1068414,26 гривень.

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нормативним правилом, яке міститься в частині першій ст. 543 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до частин першої та другої статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором позивач вказує на те, що за Позичальником рахується заборгованість в сумі 42796,45 доларів США, в тому числі: 25215,17 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 13488,62 доларів США заборгованість по відсоткам, 4092,66 доларів США 3 % річних від простроченої заборгованості, нарахованих в порядку статті 625 Цивільного кодексу України.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за Кредитним договором внаслідок порушення зобов`язань щодо погашення заборгованості в строк і на умовах, визначених Кредитним договором.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог Товариства у контексті із доводами та запереченнями відповідачів.

Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Кредитним договором відповідачем (1) не виконані.

Відповідачі (1), (2) у відзивах на позов не заперечували факту наявності невиконаного зобов`язання перед Товариством та не надали суду доказів належного виконання зобов`язань за Кредитним договором.

Разом з тим, при визначенні розміру суми заборгованості за Кредитним договором, суд враховує наступне.

31 серпня 2015 року (справа №303/5558/15-ц, а.с. 1) Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду позовом до відповідача (1) про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.

За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись 31 серпня 2015 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, використала право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору.

На час звернення з таким позовом (31 серпня 2015 року) вважається, що настав строк виконання Кредитного Договору в повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, а не шляхом донарахування процентів та пені за цим же кредитним договором.

При вирішенні справи суд приймає до уваги приписичастини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила також висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості (незалежно від способу такого стягнення), після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення (стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки) змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (п.п. 55, 91) міститься правовий висновок відносно того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, тому неправомірним є нарахування процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, тобто до повного погашення заборгованості за кредитом.

У межах судового розгляду даної справи встановлено, що 31.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором. На час звернення з таким позовом (31.08.2015) вважається, що строк виконання Кредитного договору настав в повному обсязі.

Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку (Т.1, а.с. 66) вбачається, що з 10.09.2015 по 02.09.2020 року, ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого є Товариство) продовжував нараховувати Позичальнику ( ОСОБА_1 ) відсотки.

Враховуючи, що строк виконання зобов`язання за Кредитним договором змінено, тому нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом нормами цивільного законодавством не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивач з 01.09.2015 втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками за період з 01.09.2015 по 02.09.2020 в сумі 9917,48 доларів США є необґрунтованими.

З урахуванням вищенаведеного, позивач має право на стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими до 01.09.2015 року відсоткам в сумі 28746,31 доларів США (в т.ч. 25215,17 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 3531,14 доларів США заборгованість за відсотками), а також на стягнення сум на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Поряд з цим, відповідачами заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного.

Відповідачі, не заперечуючи факту отримання кредиту, вказують на сплив строків давності та незаконність нарахування 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 12 та частиною першою ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України

При цьому, у відповідності до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Надаючи оцінку запереченням відповідачів, суд зазначає наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У спірній по справі ситуації сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що ОСОБА_1 15 грудня 2006 року отримав кредит на строк до 13 грудня 2021 року.

Відповідно до пункту 3.1. Кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за попередній місяць, нарахованих відповідно до п.3.2. договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетні платежі).

Таким чином, сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та сплату процентів за користування кредитними коштами. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві (1). Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 13 грудня 2021 року включно.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати тіла кредиту, процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату платежів (суми кредиту та відсотків) за кредитом, який наданий до 13 грудня 2021 року включно.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача (1) повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. .

Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Таким чином, загальний строк позовної давності у три роки повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового щомісячного платежу та в межах строку кредитування.

Разом з тим, звернувшись 31.08.2015 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінив порядок, умови і строк дії даного кредитного договору.

На час звернення з таким позовом (31.08.2015) вважається, що настав строк виконання Кредитного договору в повному обсязі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37) наведено висновок відносно того, що: «Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається».

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 відступила від зазначеного висновку, сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37).

Тобто, ПАТ «Дельта Банк», звернувшись до суду 31.08.2015 з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки перервав строк позовної давності і з 31.08.2015 строк позовної давності підлягає обчисленню заново.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду за захистом порушеного права (21 вересня 2021), дату звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором (31.08.2015), суд приходить до висновку, що встановлені законом строки позовної давності позивачем пропущено.

Також, суд зазначає, що заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення 2 вересня 2020 року первісним і новим кредиторами договору про відступлення прав вимоги для ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для ПАТ «Дельта Банк».

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 квітня 2019 року по справі №523/10225/15-ц.

Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором слід відмовити у зв`язку із спливом строків позовної давності.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідачів 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідачі в порушення статей 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України не виконали, внаслідок чого за Позичальником станом на 31.08.2015 рахується заборгованість у сумі 28746,31 доларів США (в т.ч. 25215,17 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 3531,14 доларів США заборгованість за відсотками), про що зазначено судом вище.

З огляду на викладене, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми.

Разом з тим, тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 зробила правовий висновок відносно того, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

У справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату простроченої заборгованості.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову Товариства до відповідачів про стягнення заборгованості за Кредитним договором у зв`язку з пропуском позовної давності, то і 3 % річних, які нараховані на таку суму та мають акцесорний характер стягнуті бути не можуть, оскільки відсутньою є сама фактична основа для їх нарахування.

Таким чином, в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі справа № 757/44680/15-ц.

Враховуючи вищенаведене в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Судові витрати по справі у сумі 17126,00 грн. (судовий збір, а.с. 10) відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 259, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» - відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 17126 (сімнадцять тисяч сто двадцять шість) гривень покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» ( 04112 м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ).

Відповідачі: (1) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

(2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник відповідача (1): Пітух Василь Іванович ( АДРЕСА_4 ).

Представник відповідача (2): ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ).

Суддя В.В. Кость