Справа № 758/5941/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: представника позивача - Щербини О.Ю. ,

представника відповідача - Покотила В.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2020 року позивач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 майнову шкоду в сумі 15 749 729,36 доларів США на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20.06.2017 р. вироком Подільського районного суду міста Києва відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України і призначено їй покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням владних, організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на один рік, без застосування штрафу. Підставами ухвалення 20.06.2017 року Подільським районним судом міста Києва обвинувального вироку, у кримінальному провадженні №0000008 відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, стало те, що остання, будучи службовою особою суб`єкта господарської діяльності, допустила службову недбалість. В результаті такого недбалого відношення до своїх службових обов`язків Голови правління ПАТ «Енергобанк» ОСОБА_3 , кошти в сумі 15 489 000 доларів США залишилися на кореспондентському рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн). Таким чином, в результаті неналежного виконання Головою правління ПАТ «Енергобанк» ОСОБА_3 своїх службових обов`язків, яка не здійснила належний контроль за розміщенням коштів банку на кореспондентських рахунках в інших банківських установах та за доцільністю вказаних операцій, несумлінно ставлячись до своїх службових обов`язків, не здійснила всі заходи для виконання вказівок Національного банку України, наданих за результатами інспектування банку, в результаті чого вчасно не були повернуті кошти в сумі 15 749 729,36 доларів США, розміщені в Bank Frick & Co AG, що в подальшому, після визнання ПАТ «Енергобанк» неплатоспроможним та введення тимчасової адміністрації, дало змогу невстановленим особам заволодіти вказаними коштами, що призвело до зменшення ліквідаційної маси банку при його ліквідації. Зазначений розмір заподіяної службовою особою Банку майнової шкоди, відобразився в неможливості цього Банку у повному обсязі розрахуватися з кредиторами ПАТ «Енергобанк», у зв`язку з недостатністю майна Банку. А відтак, відповідач, вчинивши кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 367 КК України, та спричинивши матеріальну шкоду у вигляді недоотримання ліквідаційної маси ПАТ «Енергобанк» в сумі 15 749 729,36 доларів США, що підтверджується обвинувальним вироком Подільського районного суду міста Києва від 20.06.2017 року у справі №758/7786/17, зобов`язана відшкодувати зазначену суму матеріальної шкоди на користь Державної організації «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», яка здійснює заходи з виведення неплатоспроможного ПАТ «Енергобанк» з ринку у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Посилаючись на викладені обставини, положення ч.1 ст. 1166 ЦК України та керуючись ч. 6 ст. 82 ЦПК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду в зазначеній сумі.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 27 липня 2020 року з призначенням розгляду за правилами загального провадження в підготовче засідання.

Представником відповідача - адвокатом Покотило В.М. подано заяву про закриття провадження по справі, в якій просив: закрити провадження у справі № 758/5941/20 за позовом Державної організації «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в зв`язку із тим, що дану справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства на підставі п. 1 та п.2 частини першої ст. 186 ЦПК України. З огляду на те, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/14974/18 за позовною заявою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діє як ліквідатор Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 . ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , третя особа без самостійних вимог на стороні Позивача Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» про стягнення 779 505 121,31 грн. в якості відшкодування шкоди. Таким чином, на момент звернення Державної організації «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває аналогічний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що відповідно до п.3 ст. 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Крім того, зазначено про помилковість визначення належності спору до цивільної юрисдикції.

Дане клопотання було знято представником відповідача в судовому засіданні 09.08.2021 р.

Також представником відповідача - адвокатом Покотило В.М. подано заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи це тим, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи. Оскільки 12.05.2017 року ОСОБА_3 було вручене Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, перебіг позовної давності для позивача розпочався із 12 травня 2017 року, тобто з моменту набуття відповідачем статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а також з урахуванням того, що позивач звернувся до суду з позовом в порядку цивільного судочинства у липні 2020 року, строк позовної давності за вимогами про відшкодування шкоди пропущено, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім цього, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває аналогічний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, розгляд якого наразі Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 провадження у справі № 910/14974/18 зупинений до перегляду у касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах по справі №910/11027/18 Великою Палатою Верховного Суду; порушенням юрисдикції, а саме, даний спір відноситься до юрисдикції господарського спору. Щодо фактичних обставин справи викладено таке. 20.04.2012 року з метою перерахування (зарахування) клієнтський платежів, міжбанківських депозитних та кредитних операцій, здійснення платежів в іноземній валюті ПАТ «Енергобанк» було відкрито кореспондентський рахунок у Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн). Впродовж 25.09.2012 - 03.02.2014 на коррахунок ПАТ «Енергобанк» в у Bank Frick & Co AG було перераховано коштів на загальну суму 15 814 000 доларів США. 10.02.2014 року відповідач, згідно наказу № 55-о була призначена на посаду Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» , тобто являлася службовою особою суб`єкта господарської діяльності. Таким чином, на думку сторони відповідача, розміщення коштів ПАТ «Енергобанк» на загальну суму 15 814 000 доларів США на кореспондентських рахунках у Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн) відбувалося без сприяння і безпосередньої участі Відповідача. Крім того, наголошено, що відповідно до проведеної перевірки НБУ, в результаті недбалого відношення до своїх службових обов`язків Голови правління ПАТ «Енергобанк» ОСОБА_3 , кошти в сумі 15 489 000 доларів США залишилися на кореспондентському рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн), тоді як з 13.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк», та відповідач була відсторонена від виконання обов`язків Голови правління ПАТ «Енергобанк» з 12.02.2015 року і фактично звільнена з цієї посади з 12.06.2015 року. Під час здійснення тимчасовою адміністрацією своєї діяльності було встановлено, що на рахунку в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн) розміщено кошти ПАТ «Енергобанк» в сумі 15 749 729,36 доларів США. 30.06.2015 р. Bank Frick & Co AG на запит тимчасової адміністрації ПАТ «Енергобанк» повідомив, що кошти, які знаходяться на рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритому в Bank Frick & Co AG, є заставою по кредиту, виданому вказаною банківською установою юридичній особі- нерезиденту і в зв`язку з невиконанням своїх обов`язків позичальником, дані кошти були списані з рахунку ПАТ «Енергобанк» в якості повернення боргу. Таким чином, на думку сторони відповідача, на момент відсторонення відповідача від виконання обов`язків Голови правління (12.02.2015 р.) і до фактичного її звільнення з цієї посади (12.06.2015 р.) кошти ПАТ «Енергобанк» в сумі 15 749 729,36 доларів США знаходилися на рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритому в Bank Frick & Co AG. 07.06.2017 року постановою про виділення матеріалів досудового розслідування, винесеною прокурором відділу Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції Кіпчарським О.П. виділено з матеріалів кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008 від 19.01.2016, матеріали кримінального провадження щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом майном ПАТ «Енергобанк», а саме: коштами у сумі 15 749 729,36 доларів США, що знаходилися на кореспондентському рахунку, відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн) та нерухомим майном, переданим банком в іпотеку фізичним особам ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , тобто вчинення невстановленими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190 КК України; зареєструвати виділені матеріали в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, доручити досудове розслідування Головному слідчому управлінню Національної поліції України. 09.06.2017 р. між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції Кіпчарським О.П., якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000008 від 19.01.2016 р., з одного боку та підозрюваною у цьому провадженні ОСОБА_3 за участі захисника Покотила Віталія Миколайовича, з іншого боку на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України було укладено угоду про визнання винуватості (далі - Угода), якою закріплено, що ОСОБА_3 повідомлено про те, шо відповідно до зібраних матеріалів досудового слідства вона підозрюється у службовій недбалості, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, які спричинили тяжкі наслідки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. Сторонами Угоди визнається, що діяння обвинуваченої полягає в тому, що вона несумлінно ставлячись до своїх службових обов`язків керівника банківської установи не виконала вимоги Національного банку України щодо негайного повернення коштів в сумі 15 489,0 тис. доларів США з коррахунку в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн). Тобто, останньою не були здійснені заходи (не винесене питання на розгляд Спостережної ради, не видані відповідні постанови/накази, не надані розпорядження підлеглим) необхідні для виконання вимог НБУ. Під час укладення Угоди було враховано, що цивільний позов не заявлявся, потерпілих від кримінального правопорушення не має. 20.06.2017 р. вироком Подільського районного суду міста Києва в справі № 758/7786/17 (провадження № 1-КП/758/535/17) затверджено угоду від 09 червня 2018 року між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України Кіпчарським Олегом Петровичем та ОСОБА_3 про визнання винуватості. Як зазначено у вироку Подільського районного суду міста Києва в справі № 758/7786/1 7 від 20.06.2017 року згідно з даною угодою прокурор Кігічарський О.П. та підозрювана ОСОБА_3 дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій підозрюваної. Підозрювана ОСОБА_3 зобов`язалася під час судового розгляду у повному обсязі беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри. Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_3 беззастережно визнала себе винуватою, згідно із ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, від якого потерпілим ніхто не визнавався. Вище викладені обставини, на думку сторони відповідача, вказують на те, що Відповідач по даній справі не має відношення до заволодіння коштами ПАТ «Енергобанк» у сумі 15 749 729,36 доларів США, що знаходилися на рахунку, відкритому вказаною банківською установою в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн), а отже не можливо ставити питання про його відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням і вимагати стягнення майнової шкоди в сумі 15 749 729,36 доларів США.

Представником позивача подані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності та закриття провадження по справі, в яких просив відмовити в закритті провадження та застосуванні строків позовної давності, з огляду на те, що позивач лише 09.06.2017 р., внаслідок укладення угоди про визнання винуватості обвинуваченою ОСОБА_3 міг довідатись і довідався про вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та вважає, що позовна давність для Фонду гарантування визначена ст. 257 ЦК України, повинна обчислюватись з 20.06.2017 року (дата ухвалення обвинувального вироку Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/7786/17), тоді як позовна заява Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням була подана 26.05.2020 року. Щодо заяви сторони відповідача про закриття провадження у справі позивачем зазначено, що дана позовна заява подана на підставі обвинувального вироку Подільського районного суду м. Києва від 20.06.2017 року по справі №758/7786/17, у відповідності до ч. 7 ст. 128 КПК України, а відтак, на думку сторони позивача, є позовною заявою до фізичної особи яка вчинила кримінальне правопорушення передбачене нормами Кримінального кодексу України, та, зважаючи на п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, ураховуючи положень ч. 7 ст. 128 КПК України, позовна заява про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, подана на підставі ухваленого обвинувального вироку суду, не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства і пред`являється в суд виключно у порядку цивільного судочинства.

Також представником позивача подано відповідь на відзив, в якій наголошено, що вказаний позов поданий в порядку цивільного судочинства на підставі ч. 7 ст. 128 КПК України та в порядку ч. 1 ст. 1166 ЦК України; вина відповідачки ОСОБА_3 , засудженої за ч. 2 ст. 367 КК України, встановлена в обвинувальному вироку Подільського районного суду м. Києва від 20.06.2017 року у справі №758/7786/17, яким, на думку сторони позивача, встановлено прямий безпосередній зв`язок між протиправними діями відповідача, її виною та завданою шкодою у зв`язку з таким злочинними діянням засудженої ОСОБА_3 . Зазначено, що відповідач ОСОБА_3 з 12.04.2010 року обіймала керівні посади в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», пов`язані, в тому числі, і з контролем за фінансовою діяльністю банку, що свідчить про її обізнаність у перерахуванні впродовж 25.09.2012 - 03.02.2014 років грошових коштів на рахунок в Bank Frick & Co AG в загальній сумі 15 814 000,00 дол. США, а відтак, невиконання вказівок Національного банку України, наданих за результатами інспектування банку, про необхідність повернути грошові кошти в сумі 15 749 729,36 дол. США, носило свідомо умисний, злочинний характер дій з боку ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 01.04.2021 р. закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Наголосив, що шкода, завдана позивачу, полягає у неотриманні банком коштів в розмірі 15 749 729,36 доларів США. Додав, що в господарській справі, яка на теперішній час розглядається господарським судом, заявлено до стягнення не вказана сума.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та просив застосувати строк позовної давності. Додав, що матеріали кримінальної справи щодо привласнення цих мільйонів дол.США невідомими особами виділені в окреме провадження

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що згідно вироку Подільського районного суду міста Києва від 20.06.2017 року у кримінальній справі № 758/7786/17 за результатом розгляду кримінального провадження № 1-кп/758/535/17 (справа №758/7786/17, кримінальне провадження під час досудового розслідування № 0000008) відносно ОСОБА_3 , затверджено угоду від 09 червня 2017 року між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_3 про визнання винуватості.

Вищевказаним вироком, який набрав законної сили, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади пов`язані з виконанням владних, організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на один рік, без застосування штрафу, та згідно ст.75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі зі встановленням іспитового строку 1 (один) рік; згідно ст.124 КПК України стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати за проведення експертиз в розмірі 20 328,0 грн.

Як вбачається з вищевказаного вироку, судом було встановлено, що в результаті недбалості, допущеній ОСОБА_3 при перебуванні неї на посаді Голови Правління ПАТ «Енергобанк» державі було завдано шкоди у вигляді недоотримання ліквідаційної маси ПАТ «Енергобанк» в сумі 15 749 729,36 доларів США, що в еквіваленті на час діяння становить 154 677 400 грн, які в подальшому могли бути використані для покриття збитків, завданих ліквідацією вказаної банківської установи.

Згідно вищевказаного вироку, при розгляді кримінальної справи № 758/7786/17 суд вважав встановленим в судовому засіданні те, що своїми діями, які виразились в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало шкоди охоронюваним законом державним інтересам, що спричинили тяжкі наслідки, ОСОБА_3 вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.367 КК України.

При цьому при розгляді даної цивільної справи сторона відповідача не заперечувала факт службової недбалості та своєї вини у вчиненні вищевказаного злочину.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу, про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, факт наявності та вчинення службової недбалості, що завдало шкоди державі у вигляді недоотримання ліквідаційної маси ПАТ «Енергобанк» в сумі 15 749 729,36 доларів США є встановленим та додатковому доведенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Як вбачається з вищевказаного вироку від 20.06.2017 р. та підтвердили в судовому засіданні обидві сторони у даній цивільній справі, під час досудового розслідування кримінального провадження №0000008 та під час його розгляду районним судом цивільний позов у кримінальний справі до обвинуваченої ОСОБА_3 не заявлявся, ПАТ «Енергобанк» та/або Фонд ГВФО потерпілим та/або цивільним позивачем не визнавались.

Відповідно до ст.128 ч.7 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову у кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Позивач, звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства, зазначає підставу своїх вимог - ст.1166 ЦК України, стверджуючи, що діями відповідача безпосередньо заподіяно шкоду у вказаному розмірі, а сторона відповідача, заперечуючи проти позову, зазначає і про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, а також стверджує про заподіяння такої шкоди іншими особами.

Перевіряючи твердження та заперечення сторін у справі, суд виходить з такого.

Постановою Правління Національного банку України від 11.06.2015 р. № 370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.06.2015 р. № 115 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Відповідно до ст.48 ч.1 п.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку.

За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Підставами для задоволення позовних вимог про стягнення майнової шкоди необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: 1) факт наявності майнової шкоди; 2) вина особи; 3) неправомірність дій особи; 4) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між майновою шкодою та протиправними діями особи.

Водночас, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Так, щодо наявності безпосереднього причинно-наслідковий зв`язку між майновою шкодою та протиправними діями особи, суд дійшов такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою прокурору відділу Генеральної прокуратури України Кіпчарського О.П. від 07.06.2017 р. виділено з матеріалів кримінального провадження № 0000008 матеріали кримінального провадження, зокрема, щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом майном ПАТ «Енергобанк», а саме: коштами у сумі 15 749 729,36 дол.США, що знаходились на кореспондентському рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн), тобто вчинення невстановленими особами кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України (арк.спр.178-179).

Тим самим, згідно наданих документів, коштами в розмірі 15 749 729,36 дол.США, які просить стягнути позивач з відповідача як заподіяну шкоду в даному судовому провадженні, заволоділи невстановлені органом досудового розслідування особи шляхом вчинення злочину - шахрайства.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

А відтак, суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження завдання позивачу шкоди в сумі 15 749 729,36 доларів США саме внаслідок протиправних дій Відповідача, оскільки Позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням ОСОБА_3 та втратою 15 749 729,36 доларів США з кореспондентського рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритого в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн), а тому слід відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, з огляду на те, що дійсно, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності, передбаченої ст. 1 166 ЦК України.

Таким чином, позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому майнової шкоди, причинний зв`язок між службовою недбалістю, встановленою вироком суду та заподіянням шкоди у розмірі, визначеному в позові.

Щодо пред`явлення даного позову в порядку ст.128 КПК України, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

А відтак, вирок Подільського районного суду міста Києва від 20.06.2017 року в справі № 758/7786/17 є обов`язковим під час розгляду даної справи, проте такий вирок не містить встановленого факту заподіяння відповідачем майнової шкоди на суму 15 749 729,36 дол.США, та кваліфікація кримінального правопорушення не містить обвинувачення відповідача за ст.ст. 190,191 КК України, якими прямо передбачено шахрайство та привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем.

Натомість, кваліфікація дій відповідача, відповідно до вказаного вироку, є службова недбалість, яка ч. 1 ст. 367 КК України визначається, як невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

Крім того, в Постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі № 752/18401/15-к (провадження № 51-5868км18) зазначено, що з суб`єктивної сторони цей злочин (службова недбалість) характеризується злочинною самовпевненістю (службова особа передбачає, що внаслідок невиконання чи неналежного виконання нею своїх службових обов`язків правам і законним інтересам може бути завдано істотну шкоду, але легковажно розраховує на її відвернення) або злочинною недбалістю (службова особа не передбачає, що в результаті її поведінки може бути завдано істотну шкоду, хоча повинна була і могла це передбачити). Службова недбалість - це злочин, який може бути вчинений тільки з необережності.

А відтак, Позивач не звільнений від доказування в цивільній справі відносно доводів щодо визначення розміру майнової шкоди, причинно- наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) обвинуваченої та спричиненою шкодою.

Крім того, у вироку Подільського районного суду міста Києва від 20.06.2017 року в справі № 758/7786/17 зазначено, що «злочин, у вчиненні якого ОСОБА_3 беззастережно визнала себе винуватою, згідно із ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, від якого потерпілим ніхто не визнавався».

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Встановлена вироком обставина відсутності потерпілого говорить про те, що позивач із відповідною заявою, як це було передбачено ч. 3 ст. 55 КПК України (в редакції, що була чинна на початок кримінального провадження 19.01.2016., - Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого), до органу досудового розслідування не звертався, пам`ятки про процесуальні права та обов`язки не отримував.

В судовому засіданні достеменно встановлено, та сторонами по справі не заперечувався той факт наявності постанови про виділення матеріалів досудового розслідування, винесеної прокурором відділу Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції Кіпчарським О.П. від 07.06.2017 року, згідно якої виділяються матеріали кримінального провадження щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом майном ПАТ «Енергобанк», а саме: коштами в сумі 15 749 729,36 доларів США, що знаходилися на кореспондентському рахунку, відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн) та нерухомим майном, переданим банком в іпотеку фізичним особам ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , тобто вчинення невстановленими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.

Саме заподіяння майнової шкоди Позивачу в розмірі 15 749 729,36 доларів США від зникнення цих коштів з кореспондентського рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритого в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн) є предметом досудового розслідування в іншому кримінальному проваджені і не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із злочином, скоєним Відповідачем.

В даному кримінальному провадженні відповідач підозрюваною не є, що сторонами не заперечувалось.

Водночас, суд не бере до уваги твердження сторони відповідача щодо його ставлення як до доказу - абзацу вказаної постанови прокурора щодо того, що злочин щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом майном ПАТ «Енергобанк», а саме: коштами в сумі 15 749 729,36 доларів США. що знаходилися на кореспондентському рахунку, відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн) та нерухомим майном, переданим банком в іпотеку фізичним особам ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , не пов`язані із злочином, скоєним ОСОБА_3 .

Щодо застосування загального строку позовної давності, заявленого стороною відповідача, суд дійшов такого висновку.

Строки позовної давності (в цивільному процесі) встановлені в Главі 19 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). І відповідно, строки позовної заяви починають обраховуватись з дати, коли позивач дізнався або мав дізнатись про порушення своїх прав (вчинення кримінального правопорушення).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить 3 (три) роки. Саме в рамках 3 (трьох) років потерпіла особа має звернутись із позовної заявою у цивільному процесі, якщо позов не було подано в рамках кримінального процесу, і, щоб не програти справу через пропуск строків позовної давності.

Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що згідно зі статтею 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме з моменту повідомлення особі про підозру, тобто коли особа визначена слідчим як така у відношенні якої достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення (стаття 276 КПК України).

Так, стороною відповідача хибно трактовані вищевказані норми, адже вказані статті КПК України стосуються пред`явлення цивільного позову в межах кримінального провадження під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню особи, а відтак, суд відхиляє та не приймає до уваги доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності.

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідне положення містяться у постанові ВП ВС від 08.06.2021 р. у справі № 662/397/15, якою сформовано правову позицію про необхідність застосування принципу «jura novit curia» («суд знає закони»).

Так, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Про обов`язок суду застосувати принцип «jura novit curia» Велика Палата ВС зазначала в постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, 04.12.2019 р. № 917/1739/17: неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що на час вчинення злочину, передбаченого ст.367 ч.2 КК України, відповідач перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Енергобанк».

Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації винними протиправними діями працівників внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Пунктом 3 частини 1 статті 134 КЗпП України, якою встановлені випадки повної матеріальної відповідальності, визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що відповідності зі ст.130 КЗпП ( 322-08 ) відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації Виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Отже, для настання матеріальної відповідальності в порядку трудового законодавства також необхідно встановлення безпосереднього причинно-наслідковий зв`язок між майновою шкодою та протиправними діями особи.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Оскільки в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди, тому, обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст. 130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган. (ст.138 КЗпП України).

Як вже було зазначено вище, при вирішенні судом питання про наявність причинно-наслідковий зв`язку між майновою шкодою, заподіяною Банку, та протиправними діями відповідача для настання цивільно-правої відповідальності, судом було встановлена відсутність такого причинно-наслідкового зв`язку між халатними діями ОСОБА_3 та недоотримання ліквідаційної маси ПАТ «Енергобанк» в сумі 15 749 729,36 дол.США, що знаходились на кореспондентському рахунку ПАТ «Енергобанк», відкритому в Bank Frick & Co AG (Ліхтенштейн), та якими шахрайським шляхом заволоділи невстановлені органом досудового розслідування особи.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку про відсутність правових підстав для відшкодування відповідачем шкоди в порядку КЗпП України.

Крім того, згідно з ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в 1 один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача.

Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені ст.228 та ст.233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

А відтак, до спірних правовідносин має застосовуватись річна позовна давність, тоді як позивачем заяв про поновлення цього строку не заявлялося.

Як вбачається з матеріалів справи, наявність в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.367 ч.2 КК України, встановлено вироком Подільського районного суду м.Києва від 20.06.2017 р.

У запереченнях на заяви відповідача, позивач вказує на те, що позовна давність для Фонду гарантування визначена ст. 257 ЦК України, повинна обчислюватись з 20.06.2017 року (том 1, а.с. 193).

А відтак, суд, з урахуванням твердження позивача, приходить до висновку, що останньому стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником, в день ухвалення обвинувального вироку Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/7786/17, тобто 20.06.2017 року.

Разом із тим, до суду із даним позовом Фонд звернувся лише 27.05.2020 року.

А відтак, вищевказаний позов надійшов до суду з пропуском річного строку, встановленого ст.233 ч.3 КЗпП України.

Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин відповідно до ст.234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначав. Більш того жодна із сторін не просила застосувати норми КзПП України.

Між тим, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування шкоди, то суд вважає за необхідне відмовити саме з цієї підстави

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову і з підстав, заявлених позивачем, і з підстав норм закону, які підлягають застосуванню при вирішенні спору з врахуванням принципу «jura novit curia», за наданими обома сторонами доказами.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки заявлені вимоги є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

При зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 ч.1 п.6 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного, ст.ст.130, 134, 134, 138, 233 КзПП України, ст.1166 ЦК України, керуючись ст.ст. ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В позові Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження за адресою: 04053, м.Київ, вул.Січових Стрільців, буд.17; );

Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя Подільського районного

суду м.Києва Н.М.Ларіонова