Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , за участю секретаря Глазістової К.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Маріупольської міської ради про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що між ним та ОСОБА_2 01 листопада 2012 року було укладено інвестиційний договір, предметом якого виступав інвестиційний внесок Інвестора ОСОБА_2 у зведення нежитлових об`єктів - торгівельних павільйонів на території м. Маріуполя. Під час виконання зазначеного договору позивачем на спорудження торгівельного павільйону, розташованого по АДРЕСА_1 були придбані та змонтовані такі будівельні матеріали: віконні конструкції, вартістю 4000,00 грн.; сандвіч-панелі, вартістю 7000,00 грн.; декор-профіль, вартістю 2000,00 грн.; витратні комплектуючі, вартістю 2200,00 грн., на загальну суму 15200,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №2608/13 від 03.07.2013року, виданою ФОП ОСОБА_3 . Всі зазначені будівельні матеріали на даний момент вже використані в будівництві торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 . Відповідачем свій обов`язок внесення інвестиційного внеску не виконується належним чином, у зв`язку з чим позивач вважає, що порушено його права. Просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, використані при будівництві торгівельного павільйону, розташованого по АДРЕСА_1 , а саме: віконні конструкції, вартістю 4000,00 грн.; сандвіч-панелі, вартістю 7000,00 грн.; декор-профіль, вартістю 2000,00 грн.; витратні комплектуючі, вартістю 2200,00 грн., загальною вартістю 15200,00 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, який було уточнено, в обґрунтування якого зазначив, що 01.11.2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено інвестиційний договір № 1/11 на будівництво нежитлових приміщень торгових павільйонів у м. Маріуполі. Предметом цього договору була інвестиційна діяльність, згідно якої він як інвестор фінансував будівництво 221,4 кв.м., загальної площі нежитлових приміщень - торгових павільйонів. Відповідно до п. 2.4. Договору, об`єктами інвестування виступали: нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_1 , загальною площею 16,3 кв. м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв. м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_3 , загальною площею 16,0 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_4 , загальною площею 16,4 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_5 , загальною площею 16,3 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_6 , площею 15,9 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_7 , загальною площею 16,4 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_8 , загальною площею 16,00 кв. м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_9 , загальною площею 18,5 кв. м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_10 , загальною площею 31,9 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_11 , загальною площею 14,4 кв. м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_12 , площею 10,7 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_13 загальною площею 17,8 м.кв. Загальна площа об`єкту інвестування згідно п. 2.5. Договору складала 221,4 кв.м. ОСОБА_1 здійснював будівництво зазначених нежитлових приміщень-торгових павільйонів та після виконання будівельних робіт повинен був надати інвестору всі необхідні документи для оформлення права власності на об`єкт інвестування. Він як інвестор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, в результаті чого за актом прийому-передачі від 20.11.2012 року сплатив відповідачу узгоджену договором інвестування суму у розмірі 250000,00 грн. Проте, відповідач не в повному обсязі виконав покладені на нього обов`язки, а саме, не передав йому майнових прав на об`єкт інвестування. Просив визнати за ним право власності на малі архітектурні форми торгівельні павільйони, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 , загальною площею 16,3 кв.м.; АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв.м.; АДРЕСА_3 , загальною площею 16,0 кв.м.; АДРЕСА_4 , загальною площею 16,4 кв.м.; АДРЕСА_14 , загальною площею 16,3 кв.м.; АДРЕСА_6 , площею 15,9 кв.м.; АДРЕСА_15 , загальною площею 16,4 кв.м.; АДРЕСА_8 , загальною площею 16,00 кв.м.; АДРЕСА_9 , загальною площею 18,5 кв.м.; АДРЕСА_10 , загальною площею 31,9 кв.м.; АДРЕСА_11 , загальною площею 14,4 кв.м.; АДРЕСА_15 , площею 10,7 кв.м.; АДРЕСА_13 , загальною площею 17,8 кв.м.

ІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 12 листопада 2013 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від закінчено підготовку справи до судового розгляду та призначено справу до судового розгляду.

Заочним рішенням суду від 25 листопада 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2014 року скасовано заочне рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 25 листопада 2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 04 листопада 2014 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинити на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 12 січня 2015 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду від 12 січня 2015 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинити на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 10 квітня 2015 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду від 05 лютого 2016 року провадження по справі зупинено до припинення перебування ОСОБА_2 у службовому відрядженні.

Ухвалою суду від 30 березня 2018 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинити на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження та у об`єднанні в одне провадження з первісним позовом зустрічної позовної заяви Маріупольської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява по розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій підтримав зустрічні вимоги з урахуванням уточнень та просив відмовити у задоволення первісного позову.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Оснач Л.О. в судовому засіданні підтримала уточнені зустрічні вимоги та просила визнати за ОСОБА_2 право власності на малі архітектурні форми торгівельні павільйони. В задоволенні первісних позовних вимог просила відмовити, з підстав їх необгрунтованості. В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представники відповідача за зустрічним позовом Маріупольської міської ради Карацюба В.Л. та ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення зустрічних вимог, оскільки ОСОБА_2 не надані документи про виділення земельних ділянок для будівництва торгівельних павільйонів. В подальшому представник Маріупольської міської ради Кравченко О.О. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

ІV. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом:

Судом встановлено, що 01.11.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений інвестиційний договір № 1/11 на будівництво нежитлових приміщень - торгових павільйонів у місті Маріуполі.

Предметом цього договору є інвестиційна діяльність, згідно якої ОСОБА_2 як інвестор фінансував будівництво 221,4 кв.м. загальної площі нежитлових приміщень-торгових павільйонів. Відповідно до п. 2.4. Договору, об`єктами інвестування виступали: нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_1 , загальною площею 16,3 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_3 , загальною площею 16,0 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_4 , загальною площею 16,4 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_14 , загальною площею 16,3 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_6 , площею 15,9 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_7 , загальною площею 16,4 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_8 , загальною площею 16,00 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_9 , загальною площею 18,5 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_10 , загальною площею 31,9 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_11 , загальною площею 14,4 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_12 , площею 10,7 кв.м.; нежитлове приміщення - торгівельний павільйон літ. А-1 по АДРЕСА_13 загальною площею 17,8 м.кв.

Загальна площа об`єкту інвестування згідно п. 2.5. інвестиційного договору № 1/11 від 01.11.2012 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складає 221,4 кв.м.

За умовами договору ОСОБА_1 здійснював будівництво зазначених нежитлових приміщень-торгових павільйонів та після виконання будівельних робіт повинен був надати інвестору всі необхідні документи для оформлення права власності на об`єкт інвестування.

Відповідно до умов інвестиційного договору № 1/11 від 01.11.2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (далі Договір № 1/11) ОСОБА_2 мав забезпечити фінансування будівництва торгових павільйонів та оплатити вартість об`єкту інвестування, а ОСОБА_1 протягом одного місяця після введення в експлуатацію зазначених торгових павільйонів за актом прийому-передачі передати об`єкт інвестування ОСОБА_2 (п. 4.1. Договору № 1/11).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 як інвестор свої зобов`язання за Договором № 1/11 виконав в повному обсязі, в результаті чого за актом приймання-передачі від 20.11.2012 року сплатив ОСОБА_1 узгоджену Договором № 1/11 суму у розмірі 250 000,00 грн.

Проте, ОСОБА_1 не в повному обсязі виконав покладені на нього обов`язки, а саме, не передав ОСОБА_2 об`єкт інвестування.

Згідно п. 2.1. Договору № 1/11, запланована дата введення об`єкту інвестування в експлуатацію - 3 квартал 2013 року, але станом на дату винесення рішення зазначені об`єкти інвестування інвестору ОСОБА_2 передані не були.

Згідно висновку будівельно-технічної судової експертизи №7 від 15.06.2018 року спірні торговельні об`єкти /павільйони/ є рухомим майном (одноповерхові, фундаменти відсутні, основою слугує тротуарна плитка, асфальт та ґрунт) та можуть бути віднесені до малих архітектурних форм.

V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору та мотиви суду:

Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з ст. 316 ч. 1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна, який має підстави передбачити можливість порушення свого права іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Однак відсутність факту здачі будинку в експлуатацію, не є перешкодою для визнання права на проінвестовані позивачем об`єкти будівництва.

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

Сторони, відповідно до договорів, засвідчили, що всі умови договорів їм зрозумілі й вони вважають їх справедливими по відношенню до себе та підтвердили свою здатність виконувати їх в цілому.

Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування (ч.2 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об`єктів визначаються виключно законами (ч.3 ст. 4 вказаного закону).

Інвестор, відповідно до ч.5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її суб`єктів (ч. 1 ст. 18 вказаного закону).

Встановлено, що позивач за первісним позовом порушив взяті на себе договірні зобов`язання, оскільки по даний час ОСОБА_1 не передані інвестору ОСОБА_2 об`єкти інвестування.

Відповідно до змісту ст.ст. 509, 526, ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до вказівок договору і не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання та одностороння зміна умов договору, за винятком випадків, передбачених законом (договір є обов`язковим для виконання сторонами).

Відповідно до змісту ст. 190 ЦК України та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», майновими правами, які можуть оцінюватись, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Враховуючи, що на теперішній час позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не виконані всі умови інвестиційного договору №1/11 від 01 листопада 2012 року, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Інших аргументованих доводів і доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог позивача і наявність підстав для визнання права власності на будівельні матеріали, про які він просить суд, позивач не навів, а судом таких підстав не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності, у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Відповідачем у позові про визнання права власності є особа, яка оспорює право власності на майно, або особа, яка хоч і не оспорює права власності на майно, але і не визнає його.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач за зустрічним позовом Маріупольська міська рада не визнає права власності позивача на спірне майно.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом, звертаючись до суду із даним позовом, вказує, що на підставі інвестиційного договору №11/1 від 01 листопада 2012 року, укладеного із ОСОБА_1 , він набув право власності на 13 торгівельних павільйонів.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як вбачається з матеріалів справи, за інвестиційним договором № 1/11 від 01 листопада 2012 року, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання організувати спорудження та забезпечити введення в експулуатацію Об`єкту будівницта, здійнисити закріплення за ОСОБА_2 , а також передати останньому Об`єкт інвестування.

ОСОБА_2 сплатив, а ОСОБА_1 отримав на виконання вищевказаного інвестиційного договору у якості фінансування об`єкту фінансування 25000000 грн.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б спростовували правомірність укладеного інвестиційного договору № 1/11 від 01 листопада 2012 року.

Згідно з ч. 2 ст. 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 2 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Суд зазначає, що малі архітетурні форми торгівельні павільйони, які є предметом спору, є тимчасовою спорудою, що не заперечувалося сторонами у справі. Вказане також не спростовується і наявними в матеріалах справи доказами.

Зважаючи на те, що тимчасова споруда виготовляється з полегшених конструкцій, встановлюється тимчасово без закладення фундаменту та може бути вільно переміщена у просторі без зміни її призначення, то в силу ч. 2 ст. 181 ЦК України вказана споруда є рухомою річчю, що також підтверджується висновком судово-технічної експертизи №7.

Частиною 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Однак оскільки малі архітектурні форми торгівельні павільйони є рухомою річчю, то відсутність права користування земельною ділянкою, на яких такі споруди знаходяться, не є підставою для припинення права власності позивача на спірне майно та зважаючи на зміст позовних вимог не стосується предмету спору.

Приймаючи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити зустрічні вимоги позивача ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на малі архітектурні форми торгівельні павільйони.

VI. Судові витрати:

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні первісних позовних вимог позивача ОСОБА_1 відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Крім того, у справі судовими витратами є сплачений позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2500,00 грн., а тому з урахуванням висновку суду про задоволення зустрічних позовних вимог, такий підлягає стягненню з ОСОБА_1 та Маріупольської міської ради відповідно до задоволених вимог у розмірі 2500,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 177, 181, 204, 316, 321, 386, 392, 509, 526, 627, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.5, 7 ЗУ «Про інвестиційну діяльність», ст.ст. 4, 10, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 84, 95, 141, 258, 259, 280-283 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Маріупольської міської ради про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на рухоме майно:

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_1 загальною площею 16,3 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_2 загальною площею 14,8 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_3 загальною площею 16,0 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_4 загальною площею 16,4 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_14 загальною площею 16,3 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_6 загальною площею 15,9 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_7 загальною площею 16,4 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_9 загальною площею 18,5 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_10 загальною площею 31,9 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_9 загальною площею 18,5 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_11 загальною площею 14,4 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_12 загальною площею 10,7 кв.м.;

- торгівельний павільйон літ.А-1 по АДРЕСА_13 загальною площею 17,8 кв.м.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2500 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко