ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3760/21 Справа № 206/3680/20 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, Держави України, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. від 07 листопада 2019 року у справі № 206/3779/19 відмовлено у задоволенні його позову до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» з мотивів субсидіарної відповідальності держави й місцевої громади за позбавлення його свободи та присудження сатисфакції рішенням ЄСПЛ саме за це позбавлення волі.

Разом із тим, постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 203/60/18 встановлено, що «стягнута рішенням ЄСПЛ сума є сатисфакцією для держави Україна за порушення пункту 1 статті 5 та статті 8 Конвенції, відшкодуванням потерпілому від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції. Натомість у цій справі позивач просить відшкодувати моральну шкоду, завдану незаконним затриманням 23 липня 2009 року, у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень статті 53 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ніщо в цій Конвенції не може тлумачитися як таке, що обмежує чи уневажнює будь-які права людини та основоположні свободи, які можуть бути визнані на підставі законів будь-якої Високої Договірної Сторони чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є».

Позивач вважає, що поряд із первинним порушенням його права на свободу першим відповідачем, другий відповідач - Держава в особі судді порушила його право на компенсацію за незаконне позбавлення свободи, гарантоване п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і встановлене ЄСПЛ в рішенні від 26 лютого 2015 року, в якому, зокрема, вказано про різний характер вимог п. 4 і п. 5 Конвенції та природу присудженої ЄСПЛ сатисфакції.

Позивач стверджує, що своїми діями та рішеннями перший відповідач та представник другого завдали йому моральну шкоду, яка полягає у доданні до його душевних страждань та додаткових зусиль, зазначених у позові по справі № 206/3779/19, нових страждань та зусиль для доведення вимог Конвенції та складає подвоєну суму первинного позову до першого відповідача, а саме 68 4000 грн.

З урахуванням викладеного, просив стягнути на його користь солідарно з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» та Держави України грошову суму в розмірі 68 4000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що пред`являючи вимоги до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» позивач по суті посилається на ті самі підстави, що й у справі № 206/3779/19 по якій рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року, яке набрало законної сили було відмовлено у стягненні з КП Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня немайнової шкоди. Підстави для стягнення з Держави Україна на користь ОСОБА_1 моральної шкоди за дії та рішення суду також відсутні, оскільки сама по собі незгода позивача з судовим рішенням у справі № 206/3779/19, не є підставою для покладення на Державу Україна обов`язку відшкодування позивачу моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року, яким чітко визначено право позивача на відшкодування шкоди. Також судом не досліджено лист Урядового уповноваженого в ЄСПЛ, в якому вказано на необхідність вжиття додаткових заходів захисту прав позивача при виконанні рішення ЄСПЛ. Крім того, судом не враховано висновки Верховного Суду у справі №203/60/18.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до КП Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення немайнової шкоди (справа № 206/3779/19).

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 14 вересня 2009 року він був повторно незаконно примусово госпіталізований відповідачем ніби для виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі про адміністративне правопорушення № 3-1754/09. На 15-й день позбавлення свободи, тобто 29 вересня 2009 року, він подав керівнику відповідача заяву про негайне звільнення, мотивовану тим, що КУпАП не передбачає позбавлення свободи більше ніж на 15 діб. Відповіді на цю заяву він так і не отримав, і в подальшому дізнався, що зазначена заява від 29 вересня 2009 року відповідачем була направлена до суду, який призначив судово-психіатричну експертизу. Звільнений позивач був лише 08 жовтня 2009 року разом зі складанням відповідачем акта судово-психіатричної експертизи № 36 від 08 жовтня 2009 року. Рішенням ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2» встановлено, що примусове утримання позивача у період з 14 вересня 2009 року по 08. жовтня 2009 року було незаконним позбавленням свободи. За цих підстав, посилаючись на завдання йому протиправними діями та бездіяльністю відповідача душевних страждань, просив встановити факт незаконності відсутності його негайного звільнення відповідачем 29 вересня 2009 року та стягнути з відповідача на його користь немайнову шкоду, завдану такою відсутністю, в розмірі 342 000 грн.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Наведене, зумовило позивача звернутися із дійсним позовом до суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 1176 ЦК України).

Згідно з частиною 5 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Частиною 6 цієї ж статті передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Аналіз наведених норм свідчить, що державою відшкодовується фізичній або юридичній особі шкода, завдана внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, за умови встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, або коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя.

Пред`являючи вимоги про солідарне стягнення з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», правонаступником якого є КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, та Держави Україна в рахунок відшкодування моральної шкоди грошової суми в розмірі 684 000 грн., позивач посилався на те, що поряд із первинним порушення

його права на свободу першим відповідачем, другий відповідач в особі судді, порушив його право на компенсацію за незаконне позбавлення свободи.

Так, на думку позивача, своїми діями та рішеннями перший відповідач та представник другого завдали йому моральну шкоду, яка полягає у доданні до його душевних страждань та додаткових зусиль, зазначених у позові по справі № 206/3779/19, нових страждань та зусиль для доведення вимог Конвенції, та складає подвоєну суму первинного позову до першого відповідача, а саме 684 000 грн.

Отже, позивачем фактично заявлено позовні вимоги про стягнення з Держави Україна компенсації моральної шкоди, у зв`язку з відмовою судом у задоволенні його позову про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення та стягнення з КП Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради моральної шкоди за незаконне позбавлення свободи.

Однак, законодавством не передбачено відшкодування особі, у тому числі яка є стороною у справі, моральної шкоди у зв`язку з ухваленням судового рішення не на її користь.

При цьому позивачем не надано доказів наявності в діях судді, які полягають у винесенні судового рішення від 07 листопада 2019 року, складу кримінального правопорушення, встановленого обвинувальним вироком суду.

Сама по собі незгода позивача з судовим рішенням у справі № 206/3779/19, не є підставою для покладення на Державу Україна обов`язку відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки позивач у цьому разі вправі оскаржити таке рішення в апеляційному та касаційному порядку.

Таким чином, оскільки вимоги позивача про стягнення з Держави Україна моральної шкоди за дії та рішення суду не ґрунтуються на нормах закону, а завдання моральної шкоди, право на відшкодування якої передбачено Конституцією та цивільним законодавством, у зв`язку з ухваленням судового рішення у цивільній справі, позивачем не доведено, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення шкоди з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», правонаступником якого наразі є КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, суд звертає увагу, що позивач по суті посилається на ті самі підстави, що й у справі № 206/3779/19, зазначаючи, що лише своїми діями та рішеннями перший відповідач і представник другого завдали йому суттєву моральну шкоду, яка полягає у доданні до душевних страждань та додаткових зусиль, зазначених у позові по справі № 206/3779/19, нових страждань та зусиль безрезультатного доведення вимог Конвенції, та складає подвоєну суму первинного позову до першого відповідача.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року у справі № 206/3779/19 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення немайнової шкоди.

Підставою відмови судом у задоволенні позову ОСОБА_1 стало недоведення позивачем завдання йому моральної шкоди та пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки суд вважав, що орган місцевого самоврядування в особі Дніпропетровської обласної ради мав би нести субсидіарну відповідальність за шкоду, спричинену КП «ДКПЛ» ДОР.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення шкоди з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», правонаступником якого наразі є КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року та висновки Верховного Суду у справі №203/60/18, підлягають відхиленню оскільки сатисфакція, присуджена ЄСПЛ та стягнута у

справі №203/60/18 шкода, завдана незаконним затриманням, мають відмінний від заявлених у даній справі характер вимог, тому не можуть бути підставою для покладення на КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не досліджено лист Урядового уповноваженого в ЄСПЛ, в якому вказано на необхідність вжиття додаткових заходів захисту прав позивача при виконанні рішення ЄСПЛ, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи такого листа не містять.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року, однак таке рішення було переглянуто на предмет законності та залишено без змін судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

І.Ю. Ткаченко