ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2496/20 Номер провадження 22-ц/814/1837/21Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мельниченко Сергія Олександровича

на заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у березні-квітні 2018р. він перерахував на картковий рахунок НОМЕР_1 , належний відповідачу, грошові кошти в сумі 150708грн шістьма платежами, а саме: 19.03.2018р. - 13972грн, згідно квитанції №BASS_; 20.03.2018р. - 49900грн, згідно квитанції №BASS_; 26.03.2018р. - 13972грн, згідно квитанції №BASS_; 27.03.2018р. - 13972грн, згідно квитанції №BASS_; 29.03.2018р. - 13972грн, згідно квитанції №BASS_; 05.04.2018р. - 44920грн, згідно квитанції №BASS_.

Позивач стверджує, що вказані кошти він перерахував помилково, оскільки не мав наміру поповнювати картковий рахунок відповідача. Зауважує, що з ОСОБА_1 він не знайомий та жодних відносин договірного характеру у них з відповідачкою не існувало, як не існує на день подання позову.

В подальшому, 12.03.2020 року, позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, однак вона залишилася без реагування.

З урахуванням наведеного вважає, що між ним та відповідачем виникли кондиційні зобов`язання, проте, ОСОБА_1 по даний час продовжує безпідставно користуватися належними йому коштами, які підлягають стягненню у порядку ст.1212 ЦК України.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з цим вважає, що за період з 07.04.2020р. по 22.05.2020р. з відповідача на його користь також підлягають стягненню 568,24грн 3% річних.

На підставі вищевикладеного, позивач прохає стягнути з відповідача на його користь 150708грн помилково перерахованих коштів, 568,24грн 3% річних та вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 150708 гривень помилково перерахованих коштів та 568,24 гривень 3% річних, а також судовий збір в розмірі 1512 гривень.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів, відмовлено.

З вказаним заочним рішенням не погодилась відповідач, представник якої в апеляційній скарзі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимогу повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, з посиланням на висновки Верховного Суду, що позивач не надав доказів безпідставності набуття (збереження) відповідачем відповідних грошових коштів.

Зазначає, що у разі виявлення помилковості перерахування коштів, Банк зобов`язаний був негайно надіслати повідомлення неналежному отримувачу щодо здійснення помилкового переказу та про потребу повернення таких коштів. При цьому, Банк не повідомив відповідача щодо здійснення помилкового переказу коштів, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про факт повідомлення Банком відповідача.

Окрім того, апелянт вказував на те, що, на його думку, місцевим судом оскаржуване рішення було постановлено без належного дослідження всіх обставин справи та поданих сторонами доказів.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, у березні-квітні 2018 року позивач перерахував на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 150708грн шістьма платежами, а саме:

19.03.2018р. - 13972грн згідно квитанції №BASS_;

20.03.2018р. - 49900грн згідно квитанції №BASS_;

26.03.2018р. - 13972грн згідно квитанції №BASS_;

27.03.2018р. - 13972грн згідно квитанції №BASS_;

29.03.2018р. - 13972грн згідно квитанції №BASS_;

05.04.2018р. - 44920грн згідно квитанції №BASS_.

Дані платежі були здійснені через АТ КБ «Приват Банк» при цьому у коментарях до платежу вказано «ТСО, поповнення картки рахунку» (а.с.9-13).

В подальшому, 12.03.2020 року на адресу відповідача позивачем було направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка залишилася невиконаною (а.с.14-18).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 набула кошти від позивача в сумі 150708грн без існування достатніх правових підстав, а тому такі підлягають поверненню.

Окрім того, оскільки після направлення позивачем відповідачу вимоги про повернення коштів, останньою така виконана не була, тобто було допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, то до даних правовідносин було застосовано положення ст.625 ЦК України та стягнуто 3% річних у визначеній сумі.

Такий висновок відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Так, нормативною підставою щодо стягнення коштів з відповідача, позивачем вказано статтю 1212 ЦК України, посилаючись на те, що кошти перераховані ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 помилково, при цьому будь-яких домовленостей між вказаними особами не існувало, тому кошти знаходяться у відповідача без достатньої правової підстави і такі кошти підлягають поверненню особі, яка має право їх вимоги.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок про те, що «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що позивач довів обставини, з якими закон пов`язує можливість стягнення з відповідача зайво отриманих коштів, оскільки нарахована сума не є ні сплатою договірних коштів, ні заробітною платою, ні іншими визначеними зобов`язаннями сторін, докази наявності яких між сторонами містилися б в матеріалах справи.

Так, установлено, що відповідні спірні кошти, перераховувалась з особистого рахунку ОСОБА_2 , а між сторонами відсутні договірні, робочі чи інші стосунки, які б свідчили про наявність взаємних прав та обов`язків.

Відтак, доводи апелянта не містять посилання на належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність правових підстав для переказу коштів з боку позивача, так само як і наявність визначених законодавством правовідносин між сторонами. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що кошти були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу без чіткого зазначення призначення платежу (у призначенні платежів вказано - «ТСО, поповнення картки рахунку»), що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, коштів у сумі 150708грн, оскільки матеріалами справи достеменно установлено, що ОСОБА_1 набула їх без достатньої правової підстави, а тому такі, відповідно до ст.1212 ЦК України, підлягають поверненню.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

(Положення ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 16.05.2018р. справа №686/21962/15-ц, можна застосовувати до не договірних зобов`язань).

Так, матеріалами справи установлено, що 12.03.2020р. на адресу відповідача позивачем було направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка залишилася невиконаною, а тому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ст.625 ЦК України та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 07.04.2020 року по 22.05.2020 року у визначеній сумі в 568,24грн, розрахунок якої вчинено вірно та колегія суддів з ним погоджується.

Твердження апелянта про те, що на відсутність помилки у перерахунку відповідних спірних коштів вказує те, що Банк не повідомив відповідача щодо здійснення помилкового переказу коштів, колегія судів до уваги не приймає, оскільки в межах розгляду даної справи вимоги до Банку щодо здійснення ним спірні операції з грошовими коштами не заявлялись, а тому такі не можуть бути предметом даного судового розгляду.

Доводи скарги про порушення місцевим судом норм процесуального права колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки вони в жодній мірі не вказують на помилковість висновків суду про наявність підстав для задоволення позову, внаслідок чого не можуть стати підставою для його скасування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мельниченко Сергія Олександровича,- залишити без задоволення.

Заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 13.09.2021 року.