Провадження № 22-ц/801/1704/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 рокуСправа № 127/28323/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Денишенко Т. О., Сала Т. Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів в порядку зміни способу їх стягнення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Павловим Сергієм Сергійовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, постановлене у цій справі 16 червня 2021 року в м. Вінниці суддею цього суду Волошиним С. В., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів в порядку зміни способу їх стягнення, мотивуючи його тим, що з 23 вересня 2007 року по 27 вересня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В травні 2014 року позивач зі згоди батька (відповідача) разом з сином виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, де проживають і по цей час.

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року у справі №127/25771/17, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 16 жовтня 2018 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи з 28 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вважає, що відповідач приховує власні реальні доходи, його майновий стан під час судового розгляду справи № 127/25771/17 не досліджувався, відповідачу вдалося переконати суд, що він має важке матеріальне становище, велику кількість утриманців, внаслідок чого позов було задоволено частково. Водночас, сину ОСОБА_4 незабаром виповниться 11 років, витрати на його утримання, розвиток та виховання зросли. Відповідач збільшення розміру аліментів не ініціює, позивач самостійно не в змозі забезпечити дитині належний рівень життя, що і стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Пославшись на викладене ОСОБА_1 просила суд змінити розмір аліментів, присуджених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року у справі №127/25771/17, в порядку зміни способу їх присудження, а саме стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 09 грудня 2020 року і до повноліття дитини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили даним рішенням і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача 840,80 грн судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині розподілу судових витрат та в частині періоду стягнення аліментів, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат змінити, включити до складу судових витрат у справі витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн, а в частині відмови у позовній вимозі про стягнення аліментів з 09 грудня 2020 року (дня пред`явлення позову) скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог, у задоволені яких відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 23 вересня 2007 року, позивач та відповідач зареєстрували шлюб 23 вересня 2007 року у Відділі РАЦС ВМУЮ Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 2707 (а. с. 12).

Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , про народження якого видано свідоцтво серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 вересня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 14).

З травня 2014 року позивач разом сином проживає в Сполучених Штатах Америки, про що відповідачу відомо, та на що він надав письмову згоду, засвідчену нотаріально 08 травня 2014 року (а.с. 56).

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року у справі №127/25771/17, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 16 жовтня 2018 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи з 28 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 16-27).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У ч. 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Відповідно до підпункту 4 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволені вимог про стягнення аліментів у новому розмірі з 09 грудня 2020 року (дня пред`явлення позову), та присудив стягувати їх з дня набрання рішенням законної сили.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення періоду стягнення аліментів, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони зводяться до помилково тлумачення наведених вище вимог закону та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Оцінивши доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для включення до складу судових витрат у справі витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин першої-другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Водночас, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 про те, що ненадання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника.

У цій справі представник позивача адвокат Павлов Сергій Сергійович звернувся до суду з позовом по суті заявлених позовних вимог 15 грудня 2020 року, що підтверджується роздруківкою про прийняття електронної пошти (а. с. 1). Водночас, у цій заяві, яка є першою заявою ОСОБА_1 по суті спору, адвокат не зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені чи мають бути понесені в зв`язку з розглядом справи, і взагалі не вказав про судові витрати на правову допомогу.

07 березня 2021 року адвокат Павлов С. С. подав до суду першої інстанції відповідь на відзив на позовну заяву, у якій навів обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 68-69), проте жодних доказів на їх підтвердження не надав.

З долучених до апеляційної скарги документів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу видно, що ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги з ОСОБА_5 уклала 10 листопада 2020 року (а. с. 108-112), орієнтований перелік першочергових процесуальних та правових заходів та розрахунок необхідного часу для їх здійснення складено 10 листопада 2020 року (а. с. 117), рахунок фактура № 111-1 про вартість юридичних послуг виписано також 10 листопада 2020 року та у ньому зазначено, що він дійсний до сплати до 16 листопада 2020 року (а. с. 118).

За таких обставин, на момент подання позовної заяви (15 грудня 2020 року) позивач вже була обізнана про розмір витрат на професійну правничу допомогу, яку вона очікує понести та не мала жодних об`єктивних перешкод для зазначення вказаного розрахунку в позовній заяві. Більш того, вказана позовна заява підписана представником позивача адвокатом Павловим С. С., тобто саме він її складав.

Отже, в даному випадку виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України цілком залежало від дій позивача та його представника.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зважаючи на те, що представник позивача не зазначив у позовній заяві орієнтовного розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких йому був достовірно відомий ще до подання позову, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням обставин, встановлених у справі, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

До подібних висновків щодо застосування положень частин першої-другої статті 134 ЦПК України дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17.

Крім того, такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, щодо застосування положень частини другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України, які є тотожними за змістом частині другої статті 134 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, тому не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що у випадку не вирішення судом питання про судові витрати, учасники справи не позбавлені можливості звернутися до суду, що ухвалив рішення з заявою про ухвалення додаткового рішення в порядку, визначеному ст. 270 ЦПК України, чого представником позивача здійснено не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Павловим Сергієм Сергійовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. О. Денишенко

Т. Б. Сало

Текст постанови виготовлено 09 вересня 2021 року.