Справа № 242/2776/21
Провадження № 2/242/936/21
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

02 вересня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого судді: Хацько Н.О., за участю секретаря судового засідання Клименко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Селидівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 26 травня 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Селидівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 та після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Після смерті чоловік фактично прийняла спадщину, оскільки до смерті та на момент смерті проживала разом зі спадкодавцем. Натомість після звернення до нотаріальної контори, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності на зазначений будинок, оскільки право власності на вищевказаний будинок не оформлювалось. Однак вважає, що чоловік за життя набув право власності на зазначений будинок, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, домовою книгою, рішенням виконавчого комітету про відведення земельної ділянки для будівництва будинку, актом про відведення земельної ділянки, дозволом на будівництва жилого будинку, актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Інші спадкоємці не виявила бажання у прийнятті спадщини. Просить суд визнати за нею право власності на будинок, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 31 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29 червня 2021 року задоволено клопотання позивача та залучено у справі співвідповідача Селидівську міську раду та витребувано у державного нотаріуса Першої Селидівської державної нотаріальної контори спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03 серпня 2021 року закрито підготовче судове провадження, призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву з клопотанням розглядати справу буз її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, після смерті батька не бажає приймати спадщину.

Представник відповідача Селидівська міська рада у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 23 червня 1979 року, виданого відділом ЗАГС м. Селидове Донецької області, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 23 червня 1979 року уклали шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 102.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 30 червня 1984 року відділом ЗАГС м. Селидове Донецької області, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого виконкомом Миколаївської сільської ради Красноармійського району Донецької області 04 жовтня 2008 року, ОСОБА_2 зареєструвала шлюб 04 жовтня 2008 року з ОСОБА_5 та прізвище після реєстрації шлюбу дружини стало « ОСОБА_2 ».

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 15 жовтня 2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про, що складено відповідний актовий запис № 300.

Згідно довідки № 16 від 25 квітня 2012 року виданої КП «Комунальник» Селидівської міської ради» та копії домової книги, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Першої селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. від 28 травня 2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинок, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі відсутності документа, що підтверджує право власності на спадкове майно.

Відповідно до рішення № 112 виданого 12 березня 1980 року Виконавчим комітетом Селидівської міської ради, ОСОБА_3 видано під індивідуальне будівництво земельну ділянку, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно до акту про відвід земельної ділянки від 15 березня 1980 року Управлінням технічного бюро архітектури, проведено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво забудовнику ОСОБА_3 , розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 15 липня 1980 року, останьому було надано 12 березня 1983 року дозвіл головою Селидівської міської ради на проведення робіт по будівництву індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно до акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння складеного 05 квітня 1988 року виданого відділом комунального господарства, актом було затверджено огляд та прийняття в експлуатацію будівництво, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 у забудовника ОСОБА_3 , на яке було надано дозвіл відповідно до рішення № 112 виданого 12 березня 1980 року Виконавчим комітетом Селидівської міської ради.

Згідно довідки № 20 виданої КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 31 січня 2012 року, житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , рахується за ОСОБА_3 . Правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок не оформлювалися.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Стаття 322 ЦК України зобов`язує власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно положень ст. 181 ЦК України зазначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 182 ЦК України зазначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення підлягають державній реєстрації.

Об`єкти завершеного та незавершеного будівництва слід відносити до нерухомого майна внаслідок наявності в них зв`язку з землею, що визначено ст. 181 ЦК України, як критерій віднесення речей до нерухомих. Тому право на них має бути зареєстровано в органі, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Вона відбувається на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України вбачається, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (ч.3).

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України, у разі необхідності особа, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. Можна сказати, що матеріали є об`єктом незавершеного будівництва, однак зареєструвати право власності на них як об`єкта нерухомого майна можливо лише за умови, що це майно стане предметом відповідної угоди.

Виходячи зі змісту ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, право власності на новостворене нерухоме майно виникає лише після прийняття його в експлуатацію та реєстрації права власності на не майно. До цього моменту нерухомого майна юридично не існує, а згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України забудовник вважається лише власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі такого будівництва (створення майна).

В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-168цс12 зроблено висновок про те, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Відповідно до п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

Відповідно до п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Як свідчать наявні матеріали у справі, у позивача є документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а саме акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння складеного 05 квітня 1988 року відділом комунального

Відповідно до п. 9 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для оформлення права власності на нього.

Крім того необхідно зазначити, що згідно ч.ч. 3, 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 № 1035 «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будинками, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» - будівлі та споруди не є самочинно побудованими (побудовані до 1992 року).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи з викладеного необхідно зазначити, що померлий ОСОБА_3 , фактично оформив право власності на будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно зі ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно повідомлення Першої Селидівської державної нотаріальної контори від 09 липня 2021 року № 618/01-16/21, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Першої Селидівської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу за № 54/2012, видавалося свідоцтво про право на спадщину на автомобіль.

Відповідно до ч.3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала в одному будинку зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, то вона є такою, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняли спадщину. Відомостей про відмову ОСОБА_1 від спадкового майна, судом не встановлено.

Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, у зв`язку із неможливістю надати необхідні документи на спадкове майно, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, до складу якої входить будинок. У зв`язку з чим, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , про визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 328, 392, 1216-1217, 1233, 1234, 1268, 1296 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 223, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Селидівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею - 93,5 кв.м., житловою площею - 48,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: А-І житловий будинок, а-1 веранда, а'-1 тамбур, а''-1 тамбур, Г-1 гараж, Б-1 літня кухня, В-1 сарай, С-1 сарай, П-1 погреб, Д-1 душ, У-1 вбиральня, №І паркан, №ІІ ворота, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_6 .

Селидівської міської ради, юридична адреса: Донецька область, м. Селидове, вул. К.Маркса, буд. № 8, код за .

Суддя Н.О. Хацько