КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 753/16767/18

провадження № 22-ц/824/16083/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Дарницька районна в місті Києві державної адміністрація, ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року у складі судді Колесника О.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районного в місті Києві державної адміністрації , ОСОБА_2 про визнання приватизації квартири незаконною, скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати приватизацію квартири АДРЕСА_1 незаконною, а також визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 26.12.2000 року та розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва №29068 від 26.12.2000 року, яке було підставою для видання даного свідоцтва.

У мотивування вимог посилався на те, що на підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 жовтня 2000 року №1344 ОСОБА_2 , батьку позивача, був виданий ордер на жиле приміщення №28859 серія Б на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з 4 осіб, в тому числі,на позивача та відповідача, які станом на 19 грудня 2000 року були зареєстровані в даній квартирі.

Проте 26 грудня 2000 року квартира була приватизована, а свідоцтво про право власності на житло отримано на відповідача ОСОБА_2 одноосібно.

Внаслідок конфліктів та сварок, які виникали з приводу користування спірною квартирою та сплати житлово-комунальних послуг, 02 липня 2018 року з переписки з батьком у месенджері «Viber» позивач дізнався від відповідача, що останній є одноосібним власником спірної квартири. Тобто приватизація квартири відбулась без участі на той час малолітнього позивача.

Оскільки позивач до липня 2018 року ніколи не бачив свідоцтва про право власності на спірне житло, так як воно постійно зберігалось у сейфі відповідача, тому вважає, що він не пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

За таких обставин, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Постановлено скасувати розпорядження органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 26.12.2000 року за №29068 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Визнано свідоцтво про право власності на житло, видане 26.12.2000 року відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва,про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , недійсним.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2018 року на квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні частини позову ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання приватизації квартири незаконною відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 26 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій проситьоскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд, відмовляючи в задоволенні клопотання про застосування до досліджуваних правовідносин встановленого строку позовної давності і відмови у задоволенні позову з цих підстав, в тексті рішення не відобразив змісту пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виклавши їх в редакції , яка не відповідає реальним показам цих свідків.

Окрім того, на думку апелянта, безпідставним є висновок суду, що позивач дізнався про існуючу приватизацію спірної квартири тільки в липні 2018 року , що підтверджується перепискою з відповідачем у месенджері VIBER, оскільки такий доказ не є належним з огляду на те, що неможливо ідентифікувати абонентів та авторів зазначених повідомлень та даний текст вирвано з контексту всієї переписки. Зазначає, що такі процесуальні порушення судом стали наслідком ухвалення незаконного рішення в частині незастосування до спірних правовідносин позовної давності та відмови у позові.

Скориставшись своїм процесуальним правом, позивач 18 листопада 2021 року на адресу суду надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

03 грудня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач та його представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки позивач дізнався про існуючу приватизацію спірної квартири тільки в липні 2018 року, а звернувся до суду з позовом 29 серпня 2018 року, тому строк позовної давності не був пропущений.

Окрім того, суд не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , пославшись на те, що інформація про приватизацію квартири свідку ОСОБА_4 відома зі слів відповідача, а з сестрою ОСОБА_5 позивач має конфлікт щодо житла, яке перебуває у розпорядженні батьків і вона є заінтересованою особою дати показання на користь батька, відповідача по справі.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с.25).

На підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 жовтня 2000 року №1344 ОСОБА_2 , батьку позивача, був виданий ордер на жиле приміщення №28859 серія Б на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього ОСОБА_2 , відповідача по справі, його дружину ОСОБА_7 , їх дітей - ОСОБА_1 , позивача по справі, та ОСОБА_8 (а.с.17).

За змістом довідки Ф-3 від 20 лютого 2013 року №70 позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 19 лютого 2000 року (а.с.19).

Дані обставини підтверджуються довідкою про реєстрацію місця проживання особи №315633, виданою 05 липня 2018 року відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницького районної у м. Києві державної адміністрації (а.с.20), витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.78), формою №16 відділу Державної міграційної служби Дарницького району м. Києва, заведеною на ОСОБА_1 (а.с.77; 150).

Відповідно до довідок Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 серпня 2019 року №105/01-3763/1 та від 30 вересня 2019 року №105/01-4405/1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 03 грудня 1992 року по 04 листопада 2000 року, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані в указаній квартирі з 03 грудня 1992 року по теперішній час (а.с.118; 169).

Наведене вище спростовує пояснення представників відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 26 грудня 2000 року не був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , а його реєстрація місця проживання значилась в квартирі АДРЕСА_2 .

За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Як передбачено ч.ч. 4-5, ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

20 грудня 2000 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до відділу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва із заявою про передачу йому у приватну власність квартири АДРЕСА_1 (а.с.55), додавши до неї довідку про склад сім`ї, в якій зареєстрованим значився лише ОСОБА_2 (а.с.56).

26 грудня 2000 року керівником органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва Горбенком Г.С. було видано розпорядження №29068 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.54), на підставі якого 26 грудня 2000 року видано свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_2 як власника квартири. Дане свідоцтво було зареєстроване у комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.18).

Згідно ч.1-5, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналізуючи норми права та надаючи оцінку доказам, суд вірно виходив з того,що будучи зареєстрованим в спірній квартирі з 19 грудня 2000 року позивач мав право користування спірною квартирою,тому приватизація квартири ОСОБА_2 відбулася з порушенням закону та прав позивача, розпорядження №29068 від 26 грудня 2000 року керівника органу приватизації Харківської районної державної адміністрації м. Києва Горбенка Г.С. про передачу ОСОБА_2 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво від 26 грудня 2000 року про право власності ОСОБА_2 на вказане житло є недійсними.

Задовольняючи позов суд послався на те, що позивач дізнався про існуючу приватизацію спірної квартири тільки в липні 2018 року, а звернувся до суду з позовом 29 серпня 2018 року, тому строк позовної давності не був пропущений.

Колегія не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1, ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 1, ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про застосування до досліджуваних правовідносин встановленого строку позовної давності і відмови у задоволенні позову з цих підстав, суд в тексті рішення не відобразив змісту пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виклавши їх в редакції , яка не відповідає реальним показам цих свідків.

Так, з аудіозапису судових засідань від 02 лютого 2021 року та від 21 вересня 2021 року, колегією встановлено, що свідок ОСОБА_4 , допитаний з боку відповідача, пояснив, що має добрі стосунки з відповідачем та його сім`єю, у 2008 році був свідком з`ясування відносин сина з батьком з приводу квартири, в ході яких позивач особисто зазначив, що батько приватизував квартиру на себе.

Відхиляючи пояснення свідка ОСОБА_5 , суд послався на те, що між нею та братом існує конфлікт щодо поділу житла, тому вона є заінтересованою особою.

Проте, такі висновки суду є помилковими і не відповідають ні обставинам справи, ні поясненням, які надавалися свідком в судовому засіданні. Зокрема, свідок ОСОБА_5 зазначала, що має гарні стосунки з братом, спілкується, що позивач знав про те, що квартира приватизована лише на батька і до повноліття, і після 18 років. У 2013 році позивач мав намір купити автомобіль та передати у заставу квартиру, проте не виявилося за можливе, оскільки квартира приватизована лише на батька.

Окрім того, безпідставним є висновок суду, що позивач дізнався про існуючу приватизацію спірної квартири тільки в липні 2018 року, що підтверджується перепискою з відповідачем у месенджері VIBER, оскільки такий доказ не є належним з огляду на те, що неможливо ідентифікувати абонентів та авторів зазначених повідомлень та даний текст вирвано з контексту всієї переписки.

Отже, такі процесуальні порушення судом першої інстанції стали наслідком ухвалення незаконного рішення в частині незастосування до спірних правовідносин позовної давності.

Тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не пропущено позовну давність про застосування якої відповідач заявляв, подаючи відзив на позовну заяву від 11 квітня 2019 року.

Отже, суд першої інстанції провів однобічне дослідження обставин справи та не надав належної оцінки доказам, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку, що позивач дізнався про існуючу приватизацію спірної квартири тільки в липні 2018 року, а звернувся до суду з позовом 29 серпня 2018 року, тому строк позовної давності не був пропущений.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 рокувинесено з порушенням основних принципів цивільного процесуального законодавства в частині законності та обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню.

Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Отже, пропуск позивачем строку позовної давності за відсутності поважних на це причин, є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 114,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання приватизації квартири незаконною, скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 114,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено « 07» грудня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна