Справа № 466/4560/20 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1775/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:47
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Симця В.І.;

адвоката Манукян М.А.

- представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

Деркача А.І. - представника Управління СБУ у Львівській області;

Панькевича Р.В. - представника прокуратури Львівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1 700 280 та 2 550 420 гривень, відповідно, моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також витрат на проведення судових експертиз.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 07 серпня 2016 року обох позивачів було незаконно затримано працівниками Управління Служби Безпеки України у Львівській області по підозрі у вчиненні замаху на вчинення терористичного акту у місті Дубляни Львівської області та проведено обшук за місцем їх проживання.

В подальшому позивачам в межах кримінального провадження було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 - ч.2 ст.258 Кримінального кодексу України (незакінчений замах на вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб), а 08 серпня 2016 року на офіційній сторінці Служби безпеки України опубліковано повідомлення із завідомо неправдивими відомостями, а саме: про "попередження працівниками Служби безпеки України терористичного акту на трьох міжнародних залізничних сполучень, затримання п`ятьох членів терористичної групи, один з яких був затриманий під час закладання вибухівки на мосту біля села Дубляни Львівської області", яке не відповідало дійсності.

З 07 серпня 2016 року по 23 лютого 2018 року позивачі утримувалися у Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)" - на підставі ухвал судів, які обґрунтовувались неможливістю застосування іншого запобіжного заходу через інкримінування позивачам вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 Кримінального кодексу України.

Протягом вищезгаданого періоду позивачам неодноразово вручалися повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, а и16 січня 2017 року їм було вручено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258, ч. 1 ст.263, ч.1 ст.109 Кримінального кодексу України, а ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258, ч.1 ст.263, ч.1 ст.109, ч. 2 ст.345 Кримінального кодексу України та направлено до Галицького районного суду міста Львова.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2018 року (яка прокуратурою Львівської області не оскаржувалась) позивачів було звільнено від відповідальності за вчинення кримінального правопорушення - готування до вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб (ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 КК України) та закрито у цій частині кримінальне провадження. У даній ухвалі вказано, що позивачі вчинили ряд дій по підготовці до вчинення терористичного акту, проте 30.06.2016 року на зборах дійшли згоди щодо відмови від подальшого вчинення такої діяльності, так як усвідомили що в результаті вибухів на залізничних коліях можуть постраждати люди. Це підтверджується (зокрема) зібраними матеріалами справи, в тому числі - результатами проведених ще до затримання позивачів негласних слідчих дій (НСРД). Таким чином, сторона обвинувачення та органи досудового слідства мали в своєму розпорядженні докази добровільної відмови позивачів від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.258 КК України, однак незважаючи на це, їх було затримано саме по підозрі у вчиненні злочину, передбаченого ст.258 КК України, та обрано/продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у змові з метою вчинення дій, спрямованих на насильницьке захоплення державної влади та у придбанні і зберіганні без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї, боєприпасів до неї та вибухових речовин та засуджено до 5 років позбавлення волі: запобіжний захід ОСОБА_1 залишено без змін.

Цим же вироком ОСОБА_2 виправдано за інкриміноване йому кримінальне правопорушення - змова про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної впали, однак визнано винним в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків та у зберіганні без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї і боєприпасів до неї та засуджено до 4 років позбавлення волі - із звільненням від відбування покарання з встановленням 3 років іспитового терміну.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року вищезгаданий вирок було змінено, а саме: позивачам в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення зараховано один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено ОСОБА_1 з-під варти.

Також у позовній заяві зазначалося, що дана справа стала предметом пильної уваги національних засобів масової інформації та громадськості, представники яких були присутні на усіх судових засіданнях, а судовий процес було продемонстровано за допомогою фотографій та відео через засоби масової інформації та соціальні мережі.

Стверджувалося, що позивачам було заподіяно великих душевних страждань з огляду на те, що вони перебували в СІЗО як попередньо ув`язнені без можливості зміни їм запобіжного заходу на альтернативний (том 1, а.с. 1-18, 226-228).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 203-210).

Дане рішення оскаржила представник позивачів.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також нормам матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом не було враховано те, що «більш як за місяць до затримання Позивачів працівники СБУ мали відомості про добровільну відмову останніх від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258 КК України, що звільняло ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності та вказувало на відсутність правових підстав для їх затримання та вручення підозри».

Покликається на те, що «підставою для подання позову є також виправдовувальний вирок в частині інкримінування ОСОБА_2 вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 109 КК України» (том 2, а.с. 203-221).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників відповідачів, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

Як вбачається з позовної заяви та уточнень до неї, позовні вимоги до відповідачів обґрунтовуються посиланням на статтю 56 Конституції України, статтю 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (том 1, а.с. 1-18, 226-228).

Частиною 2 вищезгаданої статті 1176 ЦК України встановлено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Законом, який визначає випадки, коли у фізичної особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтею 2 якого встановлено вичерпний перелік таких підстав і обов`язковою умовою такого відшкодування є незаконність дій згаданих органів або їхніх посадових осіб.

Як стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками, вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано винним за частиною 1 статті 109 КК України та частиною 2 статті 28 і частиною 1 статті 263 КК України та засуджено до 5 (п`яти) років реального позбавлення волі - зі збереженням стосовно засудженого такого заходу запобіжного заходу, як утримання під вартою.

Цим же вироком ОСОБА_2 визнано винним за частиною 2 статті 345 КК України та частиною 2 статті 28 і частиною 1 статті 263 КК України та засуджено до 4 (чотирьох) років реального позбавлення волі - також зі збереженням стосовно засудженого такого заходу запобіжного заходу, як утримання під вартою (том 1, а.с. 106-114).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року вирок Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2018 року у вищезгаданій частині залишено без змін (том 1, а.с. 123-130).

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивачів моральної шкоди, оскільки законність дій відповідачів стосовно позивачів в сукупності цих дій стверджується судовими рішеннями, які залишаються в законній силі, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

В апеляційній скарзі також не зазначено в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини та докази, що мають значення для справи, судом встановлені та (чи) досліджені неповно та (або) неправильно), так само, як не зазначено, які саме нові обставини та (чи) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 квітня 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.