Справа № 752/7421/21
Провадження № 2/752/5983/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 вересня 2021 року місто Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кахно І. А.,

за участю секретаря Сінчук І. А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання частково недійсним договору факторингу,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Дорошенко О. О., звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), у якому просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу (факторингу) кредитного портфелю № б/н від 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині набуття права вимоги за кредитним договором № MLL00/010/2008 від 12 травня 2008 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк».

В обґрунтування позову зазначає, що між відповідачами 24 грудня 2010 року був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, в тому числі і за кредитним договором № MLL00/010/2008 від 12 травня 2008 року. При цьому, на думку позивача, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набув права вимоги за вказаним кредитним договором, оскільки не мав індивідуальної ліценції НБУ на право здійснення валютних операцій, з огляду на що договір факторингу в частині відступлення прав вимоги по кредитному договору стосовно позивача є недійсним.

Процесуальні дії у цивільній справі

Ухвалою судді Голосіївський районний суд міста Києва від 29 березня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

12 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яким представник заперечував проти задоволення позову, зазначаючи про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не здійснювало жодних валютних операцій при укладенні договору купівлі-продажу(факторингу) від 24 грудня 2010 року, а тому жодним чином не могло порушити прав та законних інтересів гр. ОСОБА_1 . Поряд із цим, нормами положеннями законодавства, що регулює надання фінансових послуг не визначено обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги, а вимога позивача щодо визнання оспорюваного правочину недійсним не містить собою конкретної підстави, що передбачена ЦК України для визнання правочину недійсним. Із вказаних обставин, товариство вважає, що укладений 24 грудня 2010 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю укладений відповідно до вимог чинного законодавства та не порушує прав та законних інтересів позивача.

Також, зазначений відзив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» містить посилання про застосування строку позовної давності, так як позивачу достеменно було відомо про оспорюваний правочин ще з 2011 року, коли вирішувалось питання про заміну сторони у виконавчому провадженні, де 01 березня 2011 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці було встановлено, що боржники повідомлялись про розгляд заяви належним чином.

АТ «ОТП Банк» не скористався своїм правом, передбаченим статтею 178 ЦПК України, та не направив письмового відзиву на позовну заяву.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини

Судом установлено, що 24 грудня 2010 року між АТ «ОТП Банк», як продавцем, та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду.

Згідно з пунктом 3.2. договору загальна сума заборгованості за кредитним договорами, що входять до кредитного портфелю на дату набрання чинності складає 30 264 213,67 доларів США, 31 857 228,83 грн, 566 661,89 євро, 3 609 208,88 швейцарських франків.

Статтею 4 договору його сторони визначили, що на підтвердження факту передачі кредитного портфелю в момент укладення цього договору клієнт зобов`язується передати фактору кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) покупцю підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами цього договору.

24 грудня 2010 року відповідачі підписали акт приймання-передачі кредитного портфелю, за яким АТ «ОТП Банк», як продавець, передав, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як покупець, прийняв кредитний портфель.

Згідно витягу з додатку №1 вбачається, що за договором факторингу, в тому числі, було відступлено (передано) право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № MLL00/010/2008 від 12 травня 2008 року (загальна сума основного боргу та загальна сума процентів у валюті договору 108 824,43 доларів США).

Позивач вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набув права вимоги за вказаним кредитним договором, оскільки не мав індивідуальної ліценції НБУ на право здійснення валютних операцій, з огляду на що договір факторингу в частині відступлення прав вимоги по кредитному договору стосовно позивача є недійсним.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» при цьому у відзиві вказує, що при укладенні договору факторингу від 24 грудня 2010 року не здійснював жодних валютних операцій, а тому жодним чином не міг порушити прав та законних інтересів позивача, а також просить застосувати до заявлених вимог строк позовної давності.

Норми права, які застосовував суд, мотиви суд

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що згідно свідоцтва Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 лютого 2011 року та додатку до свідоцтва ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: надання факторингу.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Отже, наявність ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, при цьому право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до відповідача-2 за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Суд, здійснюючи дослідження судової практики, на яку посилалися сторони, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі №757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі №204/7396/15-ц (провадження № 61-16496св18) вказано, що «висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору факторингу в частині передачі прав вимоги до ОСОБА_1 є помилковим, оскільки відсутність у ТОВ «ФК «Вектор плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц (провадження № 61-27946св18) зазначено, що «відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові від 27 травня 2021 року у справі № 752/22843/17 колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що "на час укладення оспорюваних договорів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи. Реєстрація ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фінансової установи, а не банку, не унеможливлює укладення договору про відступлення права вимоги".

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору факторингу.

На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог до акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання частково недійсним договору факторингу слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує приписи статт 141 ЦПК України та зазначає, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 12, 13, 19, 141, 258, 259, 354 ЦПК України, сду

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання частково недійсним договору факторингу, відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», адреса: вул. Фізкультури, 28-д, м. Київ, 01033; .

Відповідач - акціонерне товариство «ОТП Банк», адреса: вул. Жилянська, 43, м. Київ 01033; .

Суддя І. А. Кахно