ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1049/21 Справа № 208/3840/19 Суддя у 1-й інстанції - Нельга Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та коштів, визначених договором поруки,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 роду до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та коштів, визначених договором поруки.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що згідно розписки, наданої відповідачем ОСОБА_2 30.06.2018р., останній отримав від позивача 180 000,00 грн. у рахунок попередньої оплати вартості послуг з проектування та електромонтажних робіт, згідно умов договору №14/06/18 від 30.06.2018р. Зазначені послуги відповідач ОСОБА_2 зобов`язався надати позивачу протягом п`яти місяців з дня отримання коштів. Разом з цим, на час звернення позивача до суду, відповідач ОСОБА_2 зазначений договір з позивачем не уклав, зазначені послуги позивачу не надав, отримані від позивача кошти не повернув. Оскільки вказані кошти отримані відповідачем безпідставно, просить суд, стягнути вказані кошти з відповідача ОСОБА_2 на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 5000,00 грн., позивач посилається на те, що, 30 липня 2018р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед позивачем за часткове виконання відповідачем ОСОБА_2 обов`язку по поверненню позивачу грошових коштів на суму 5000,00 грн., отриманих відповідачем ОСОБА_2 за розпискою від 30.06.2018р. Строк дії зазначеного договору складав п`ять місяців, водночас, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали, кошти у сумі 180 0000,00 грн. позивачу не повернули. На підставі ст.553, 554, 543 ЦК України, позивач просить суд стягнути 5000,00 грн. з відповідача ОСОБА_3 , як з поручителя за договором поруки від 30.07.2018р.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та коштів, визначених договором поруки - відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року у цивільній справі №208/3840/19 повністю і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії розписки від 30.06.2018р. ОСОБА_2 отримав від позивача 180 000,00 грн. в якості оплати послуг по проектуванню та електромонтажних робіт, згідно умов договору №14/06/18 від 30.06.2018р.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 послуги по проектуванню та електромонтажних робіт не надав, зазначений договір з позивачем не уклав, отримані від позивача кошти не повернув, а тому просить стягнути вказані кошти з ОСОБА_2 на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України, оскільки вважає вказані кошти безпідставно набутим відповідачем майном.

Згідно ст.1212 ЦК України, Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу ст.ст.1212, 1213 ЦК України, вбачається, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Водночас, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Отже, оскільки кошти у розмірі 180 000,00 грн. ОСОБА_2 отримав від позивача на виконання умов договору, тому правовідносини, що виникли між позивачем та ОСОБА_2 регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, що в свою чергу, виключає можливість застосування до договірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

А тому, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути застосований судом, оскільки договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212, 1213 ЦК України та відмовив у задоволені даної вимоги.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором поруки, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до змісту розписки, наданої позивачу ОСОБА_2 , останній отримав кошти у розмірі 180 000,00 грн. від позивача в якості оплати послуг по проектуванню та електромонтажних робіт, згідно умов договору №14/06/18 від 30.06.2018р.

Як вбачається з матеріалів справи, жодної умови про повернення, та строки повернення зазначених у розписці коштів позивачу ОСОБА_1 дана розписка не містить.

Згідно п.1 вказаного договору поручитель ОСОБА_3 зобов`язався перед кредитором ОСОБА_1 за часткове виконання боржником - ОСОБА_2 обов`язку по поверненню останнім грошових коштів на суму 5000,00 грн., отриманих ОСОБА_2 від позивача за розпискою від 30.06.2018р.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

З огляду на вищевикладене, вказана розписка не є належним та допустимим доказом підтвердження існування зобов`язання відповідача ОСОБА_2 щодо повернення відповідачу ОСОБА_1 коштів у розмірі 180 000,00 грн.

Отже, аналізуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність зобов`язання, на виконання умов якого укладено зазначений позивачем договір поруки від 30.07.2018р., виключає можливість застосування до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , визначеного ст.554 ЦК України способу відповідальності поручителя перед кредитором.

Посилання апелянта, що між ним та відповідачем ніякого договору не укладено, та ОСОБА_2 отримав зазначені грошові кошти без достатніх правових підстав та до цього часу не повернув, колегія суддів вважає є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься розписка від 30.06.2018 року, згідно умов якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 180 000,00 грн, в якості оплати послуг по проєктування та електромонтажних робіт, згідно умов договору №14/06/18 від 30.06.2018 року.

Колегія суддів констатує, що оплата ОСОБА_4 спірної суми здійснювалась в рамках договірних відносин сторін, а твердження позивача про перерахування коштів поза укладення договору і необхідність повернення спірної суми із застосуванням ст. 1212 ЦК України є необґрунтованими.

До того ж, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості саме у зв`язку з неналежним виконанням останнім зобов`язань за договором проектування та електромонтажних робіт, згідно умов договору №14/06/18 від 30.06.2018 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю. Петешенкова

В.С.Городнича