Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2255/21 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 114 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу №295/2255/21 за заявою адвоката Грабовського Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2

за апеляційною скаргою адвоката Дмитренка Володимира Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Грабовський Дмитро Олександрович, звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . Просив встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покласти на нього такі обов`язки: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 із неповнолітнім сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Заява обґрунтована тим, що 08 лютого 2021 року ОСОБА_1 знаходилася на роботі. На роботу до неї зателефонував малолітній син ОСОБА_3 та повідомив, що старший брат ОСОБА_2 трощить речі в квартирі, б`є його та їх собаку. ОСОБА_1 поїхала додому, паралельно викликавши поліцію. Прибувши додому, у квартирі виявила заплаканого молодшого сина ОСОБА_4 та старшого сина ОСОБА_5 , який кричав, що всіх поріже. Заявник повідомила ОСОБА_2 , що викликала поліцію та просила заспокоїтися, але останній в грубій формі продовжував кричати та говорив, що йому байдуже. Після цієї події відносно кривдника ОСОБА_5 було винесено терміновий заборонний припис. Через декілька днів, коли дія припису закінчилася, ОСОБА_2 знову почав агресивно поводитися та погрожувати, що зробить життя матері та брата нестерпним. Така поведінка старшого сина є постійною. Безліч разів мати зверталася до поліції, де ОСОБА_5 виносили термінові заборонні приписи. Наразі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не бажають терпіти постійні знущання ОСОБА_2 , а також бояться залишатися вдома із ним на одинці.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01 березня 2021 року заяву задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на 6 місяців. Заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці його спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Дмитренко Володимир Вікторович подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у видачі обмежувального припису. Апеляційну скаргу обґрунтовує також тією підставою, що всупереч положень частини першої ст.350-5 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу без участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , який належним чином повідомленим не був. ОСОБА_2 не має мобільного телефону та матеріали справи не містять відомостей про отримання ним ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі. За наявності таких обставин, чинне законодавство не передбачає розгляд справи без участі заінтересованої особи, а таке порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Окрім того, власником квартири АДРЕСА_2 , є ОСОБА_6 . ОСОБА_2 у цій квартирі зареєстрований та проживає. Для нього ця квартира є єдиним житлом, а тому, заборонивши йому перебувати у місці свого постійного проживання, суд фактично позбавив ОСОБА_2 житла та примусив жити на вулиці в умовах пандемії коронавірусу та ще холодної пори року (березень-квітень 2021 року). ОСОБА_2 не має де спати, здійснювати звичайні гігієнічні процедури тощо. Позбавлення права на житло є крайнім заходом впливу на особу. Неправильно оцінивши ризики без застосування пропорційності, суд помилково застосував таких захід, як заборону перебувати у місці спільного проживання (перебування), що призвело до порушення гарантованого ст.47 Конституції України права на житло.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції згідно з частиною третьою ст.360 ЦПК України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Дмитренко В.В. апеляційну скаргу підтримав. Пояснив, що заявник ОСОБА_1 не зареєстрована та не є власником спірної квартири. Остання зареєстрована у м. Києві. ОСОБА_2 зареєстрований та на законних підставах проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що є його єдиним житлом. Отже, ОСОБА_1 , маючи інше житло у м.Києві, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, фактично позбавляє ОСОБА_2 єдиного житла та, як наслідок, нормальних умов для існування.

ОСОБА_1 проти апеляційної скарги не заперечила та просить її задовольнити. Пояснила, що дійсно зареєстрована у м. Києві та із зверненням до суду погарячкувала, про що наразі жалкує. На старшого сина вона вплив має та він її слухає. Чому так вийшло не розуміє. Старший син ночував у під`їзді будинку, вона його додому не пускала, а поїсти виносила у під`їзд.

Відповідно до положень частини п`ятої ст.367 ЦПК України, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу вчинення насильства в сім`ї, в тому числі відносно малолітньої дитини. ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та згідно з показами свідка та матеріалів справи схильний до прояву агресивної поведінки.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції з мотивів.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4 та 14 частини першої ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої ст.24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

У частині другій ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

За змістом Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року в справі №336/5627/19 викладено правовий висновок про те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обгрунтування апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі заінтересованої особи ОСОБА_2 та останній при цьому належним чином повідомленим не був спростовуються матеріалами справи та положеннями чинного законодавства.

За приписами частини першої ст.350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Так, за змістом частини одинадцятої статті 128 ЦПК України заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У матеріалах справи міститься доказ про виклик ОСОБА_2 до суду першої інстанції у судове засідання на 09:00 год. 01 березня 2021 року через оголошення 26 лютого 2021 року на веб-сайті судової влади України (а.с.18). Отже, з опублікуванням оголошення про виклик вважається, що заінтересована особа ОСОБА_2 своєчасно (не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання) належним чином був судом першої інстанції повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому його неявка не перешкоджала розгляду справи про видачу обмежувального припису, яку суду першої інстанції належало розглянути у стислі строки, передбачені частиною другою ст.350-5 ЦПК України. За наявності доказу оголошення про виклик обставина відсутності у ОСОБА_2 мобільного телефону правового значення не має. Хоча справа й була розглянута судом першої інстанції за відсутності заінтересованої особи ОСОБА_2 , але підстави для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції за ознаками п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України (порушення норм процесуального права) відсутні, оскільки у розумінні чинного на час вирішення справи судом першої інстанції вищевикладеного цивільного процесуального законодавства ОСОБА_2 вважається повідомленим про судове засідання, що проведено судом першої інстанції 01 березня 2021 року. Підстав для його відкладення не було. Інше могло призвести до безпідставного затягування розгляду актуального питання.

Окрім того, за змістом норми частини першої ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства.

У розумінні Цивільно-процесуального кодексу України для фізичної особи адресою її місця проживання чи місця перебування слід розуміти те, що зареєстроване у встановленому законом порядку (зі змісту частини сьомої ст.128 ЦПК України). Іншого поняття у Законі України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» не надано.

Із матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 на час подання до суду заяви про видачу обмежувального припису зареєстрована у м.Києві (а.с.8). Разом із тим, матеріали справи не містять письмового підтвердження реєстрації місця проживання дітей заявника. Учасники справи визнали ті обставини, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є синами ОСОБА_1 , що за положеннями частини першої ст.82 ЦПК України звільняє від доказування. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Разом із тим, із змісту прохальної частини заяви про видачу обмежувального припису вбачається, що через свого представника ОСОБА_1 подала до суду заяву про видачу обмежувального припису, спрямовану на захист не лише своїх прав, а й прав малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (перебування) якого у м. Житомирі за адресою: АДРЕСА_1 , як законний його представник, що не заборонено та передбачено пунктами 1 та 3 частини першої ст.350-2 ЦПК України та аналогічними за змістом пунктами 1 та 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За обставин одночасного звернення законним представником за захистом також прав малолітньої дитини, яка проживає (перебуває) у м. Житомирі, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, прийнято судом першої інстанції з додержанням правил територіальної юрисдикції (підсудності), а тому положення норм ст.378 ЦПК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин та пояснення представника заінтересованої особи з приводу зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_1 носить декларативний характер і не породжують юридичних наслідків.

Також обмежувальним приписом тимчасово на шість місяців заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці його спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, обмежувальний припис містить заходи, що обмежують скаржника у праві проживання чи перебування у місці свого постійного проживання (перебування).

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Матеріали справи не містять інформації про те, що ОСОБА_2 на будь-яких підставах належить інше житло, крім вищезазначеної квартири (право користування ним), а тому вона для нього є єдиним його житлом, бо іншого він не має і такі обставини належними чи допустимими доказами не спростовані.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Хоча видача обмежувального припису з метою забезпечення безпеки постраждалих осіб є легітимним заходом втручання у права та свободи кривдника, але при оцінці ризиків суд першої інстанції у повній мірі не звернув уваги, що тимчасове обмеження права ОСОБА_2 на користування єдиним для нього житлом мало місце під час дії карантину та у подальшому були запроваджені посиленні протиепідемічні заходи і Житомирська область була віднесена до «червоної» зони епідемічної небезпеки через поширення коронавірусу, а також не враховано холодну пору року. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу тимчасового обмеження суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства мав оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, врахувавши протиправність поведінки такої особи та характер вчиненого проступку.

Встановлення ОСОБА_2 обмежень у перебуванні в квартирі порушило його права як користувача квартири, оскільки підстави, які виправдовують таке втручання, не є співмірними із небезпекою життю та здоров`ю (справедливий баланс між вимогами та захистом основних прав людини).

Висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.376 ЦПК України та ухвалення нового, яким у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Дмитренка Володимира Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: