Справа № 559/1622/21
Провадження № 2/559/907/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Панчука М.В.,

за участі секретаря судового засідання Остапчук О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дружину у разі проживання з нею дитини,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на дружину у разі проживання з нею дитини. Вобґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 04.11.2013 між нею та відповідачем був укладений шлюб, від цього шлюбу в них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що відповідач належним чином не утримував позивачку та їхню спільну дитину, у 2015 році нею було подано позовну заяву про стягнення аліментів, яка була задоволена. 08 липня 2015 року між сторонами було розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу у позивачки на утриманні залишилася дитина, яка має вади фізичного розвитку. В грудні 2014 року дитині було поставлено діагноз алергічний дерматит, який пізніше був уточнений, як атопічний дерматит. Зазначена хвороба є хронічною та потребує постійного лікування. Дитина, що хворіє на цю хворобу, потребує спеціального догляду та додаткових витрат. Огляд лікарем дерматологом, як і в стадії ремісії треба проводити періодично, раз на півроку, коштує 350 гривень. Вартість ліків за приписом лікаря 770 грн. Зазначених ліків вистачає приблизно на місяць. При загостренні захворювання вартість лікування значно зростає, як і кількість відвідувань лікаря, в залежності від стану здоров`я дитини. Крім того, значних коштів потребують засоби догляду за шкірою, спеціальні миючи засоби, тощо. Значних коштів потребує дотримання дієти та вибір продуктів з урахуванням обмежень. Така ситуація триває з грудня 2014 року, проте додаткових витрат на дитину, що потребувала постійного догляду та лікування, відповідач не ніс.

В травні 2021 року відповідач звернувся до Служби у справах дітей Рівненської міської ради із заявою про визначення йому способів участі у вихованні нашої спільної дитини ОСОБА_5 . В заяві відповідач стверджує, що він сплачує аліменти, купує для дитини речі, і тому бажає брати більш активну участь у вихованні сина. Оскільки твердження відповідача не відповідають фактичним обставинам, а саме він сплачує аліменти в мінімальному розмірі, недостатньому для утримання хворої дитини, не несе додаткових витрат на утримання дитини, в тому числі пов`язаних з його хронічною хворобою, не приймає ніякої участі у вихованні сина, який не сприймає його як батька, а називає просто « ОСОБА_6 », позивачка вважає, що з боку відповідача має місце відверте зловживання його правом при одночасному нехтуванні покладеними законом на нього обов`язками. Як зазначає позивачка "буде цілком логічно та справедливо, якщо відповідач, який протягом 7 років нехтував вихованням та утриманням сина, а відтепер, аж раптом, почне його виховувати, відшкодує їй частину тих витрат на дитину, які вона понесла самостійно за цей період". Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти в сумі 96 797, 72 грн.

Ухвалою суду від 22 липня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін).

Представником відповідача адвокатом Мельничук І.В. був поданий відзив на позовну заяву. Ознайомившись з викладеним, відповідач дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Твердження позивачки, що після розірвання шлюбу на її утриманні залишилась дитина, яка має вади фізичного розвитку, а саме алергічний дерматит, згодом уточнений атопічний дерматит, є абсолютно безпідставними, оскільки алергічний дерматит, уточнений атопічний дерматит не є вадою фізичного розвитку, а лише захворюванням шкіри, що виникає, як правило, в ранньому дитячому віці у осіб із спадковою схильністю до атопічних захворювань, що має хронічний рецидивуючий перебіг, вікові особливості локалізації і не являється вадою фізичного розвитку, яка не дозволяє дитині жити повноцінним життям. Позивачкою не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які свідчили про те, що дитина має вади фізичного розвитку, та про те, що позивачка постійно лікує «дитину з 2014 року, регулярно відвідуючи особисті прийоми приватного лікаря раз у пів року, а надана лише одна довідка від 07.07.2021 року з особистого прийому лікаря-дерматолога та виписка з медичної карти тією ж датою, що свідчить про те, що позивачка значно перебільшує хворобу дитини та не відвідує приватного лікаря у зазначений в позовній заяві строки. Окрім того, нею не надано жодних квитанцій починаючи з 2014 року, які свідчили б про дороговартісне лікування, спеціальні миючі засоби та засоби догляду за шкірою. На рахунок дієти для дитини також жодних доказів не надано, як хто її призначив, коли та скільки коштів на неї витрачено. Отже, твердження позивачки, що дитина часто хворіє, значно перебільшені.

Станом на 26.08.2021 року відповідач не працевлаштований та не отримує дохід. Отже, він не може надавати матеріальну допомогу позивачці, оскільки сплачує аліменти на їхню спільну малолітню дитину, утримує малолітню дитину від іншого шлюбу та не має доходу чи майна, які б давали змогу надавати таку допомогу позивачці. Окрім того, на сьогоднішній день відповідач вчасно і в повному обсязі сплачує аліменти на утримання спільної малолітньої дитини з позивачкою, що підтверджується довідкою Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Представник звертає особливу увагу, що позивачка чинить перешкоди у спілкуванні батька та дитини, не дозволяє бачитись особисто відповідачу з дитиною, а лише в присутності матері. Більше того встановлює надуманий час для побачень батька з сином не більше ніж 20 хвилин раз на місяць, а якщо батько більше на 10 хвилин перебуває з дитиною обмежує й його у спілкуванні наступного разу на той час, який був використаний «наперед». Не відповідає на численні телефонні дзвінки, коли телефонує відповідач та бабуся з дідусем для того, щоб побачитись з дитиною. Оскільки позивачка постійно порушує вищезазначені норми, відповідач неодноразово звертався до Служби у справах дітей Рівненської міської ради із заявами щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. В результаті розгляду заяв з позивачкою було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду в ході якої роз`яснено норми законодавства стосовно вирішення спору щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Враховуючи вищевикладене, у позивачки немає підстав на стягнення з відповідача аліментів, а тому в задоволені позовних вимог необхідно відмовити.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Повідомив, що позивачка була змушена перервати декретну відпустку та піти на роботу, тому що їй не вистачало коштів на утримання сина через не регулярні сплати аліментів відповідача. Участі у вихованні дитини відповідач не брав, за останні сім років бачив сина п`ять разів. Утриманням та забезпеченням всім необхідним ОСОБА_7 займається теперішній чоловік позивачки, дитина називає його татом, а відповідача « ОСОБА_6 ». Представник зазначив, що тільки дякуючи позивачці та її теперішньому чоловікові, ОСОБА_7 може жити повноцінним життям при складній хворобі. Оскільки відповідач збирається приймати участь у вихованні дитини, буде цілком логічно, щоб він відшкодував витрати на дитину. Відповідач має незадекларовані доходи, оскільки сплачувати аліменти і утримувати дружину та другу дитину, неможливо будучи безробітнім. Зазначає, що позивачка ніяким чином не перешкоджала зустрічі сина з батьком, тільки наполягала на дотримані режиму у зв`язку з його хронічною хворобою. Враховуючи викладене, просить позов задовольнити за період з 30.06.2015 - дати ухвалення судом рішення про стягнення аліментів на дитину і по 30.06.2020, мотивуючи тим, що аліменти можуть бути присуджені за період до 10 років до дня звернення у суд зі спором про їх стягнення.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що атопічний дерматит не являється вадою фізичного розвитку. 07.07.2021 позивачка була на прийомі у лікаря, лікар, оглянувши дитину, зазначила, що хвороба перебуває у стадії ремісії, тобто дитина фактично здорова. Наголошує на тому, що позивачка значно перебільшує хворобу дитини. Окрім того, не надано жодних доказів того, що дитині призначені дієта чи те, що позивачка доглядала та робила всі процедури щодо лікування сина. Повідомила, що позивачка будь-яким чином створювала перешкоди для того, щоб батько не зустрічався з дитиною, також не приймала від нього подарунки, які були призначені для сина. Враховуючи вищевикладене просить відмовити у задоволені позову.

Дослідивши матеріали справи, додані докази, заслухавши представників сторін, суд прийшов до висновку.

Судом встановлено, що 08 липня 2015 року рішенням Дубенського міськрайонного суду шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (а.с. 7-8).

З відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дитини, ОСОБА_5 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 9-11).

10 серпня 2017 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_8 , після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 (а.с. 13).

ОСОБА_5 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (а.с. 14).

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07.07.2021, ОСОБА_5 в 7 місяців був поставлений діагноз дерматит. З 06.12.2014 алергійчний дерматит і було призначено лікування, в подальшому проходив курси. З 29.07.2015 атопічний дерматит, в подальшому проходив курс лікування призначений дерматологом. 07.07.2021 проведено огляд дерматологом. встановлено діагноз атопічний дерматит із призначеннм лікування, оплата за консультацію дерматолога 350 грн, що підтверджується фіскальним чеком від 07.07.2021 ОСОБА_11 медичний кабінет, здійснено купівлю медичних препаратів на суму 770,39 грн, що підтверджується фіскальним чеком ТОВ "Рівнеліки" від 08.07.2021 (а.с. 16, 18-19).

Згідно довідки Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) № 17255 від 14.06.2021, станом на 14.06.2021 у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 40).

Відповідач звертався в Служби у справах дітей Рівненської міської ради із заявами щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, що підтверджується його заявою від 17.12.2019 № 01-18/435 (а.с. 41, 42, 43).

ОСОБА_4 22 вересня 2017 року уклав шлюб з ОСОБА_12 (а.с. 14).

ОСОБА_13 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком зазначено ОСОБА_4 (а.с. 45).

Відповідач, його дружина ОСОБА_14 та його син ОСОБА_13 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 15.09.2020 № 581 (а.с. 46).

Суд, при вирішенні спору керується такими нормами права.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини.

Як вбачається із ч. 3 ст. 84 СК України, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Право на аліменти за ч. 3 ст. 84 СК України виникає за наявності особливостей розвитку дитини - наявність вад фізичного або психічного розвитку, строковості дії - до виповнення шести років у дитини, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - неможливості чоловіка надавати таке утримання, що передбачено ч. 4 ст. 84 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Як вбачається із матеріалів справи та заслуханих пояснень у судовому засіданні, позивачка бажає, щоб відповідач сплатив аліменти для неї в порядку ст. 84 СК України, за минулий час - за період з 30.06.2015 по 30.06.2020.

При цьому судом відзначається, що в порушення вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, будь-яких доказів (якими можуть бути письмові, речові та електронні докази, висновки експертів та показання свідків) тобто будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги щодо вживання заходів на отримання таких аліментив від відповідача у вказаний період з 30.06.2015 по 30.06.2020, ні позивачем, ні її представником не надано суду, як і не надано будь-яких доказів несення витрат на дитину у вказаний період, при цьому шестирічний вік для спільної дитини - ОСОБА_7 , настав ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто вказаний період позовних вимог виходить за межі шестирічного віку дитини.

Окрім того, позивачка просить стягувати аліменти на себе, однак мотивує розмір позовних вимог витратами на дитину, що не відповідає вірно обраному способу захисту при зверненні до суду. Так як, у вказаному випадку має застосовуватися ст. 185 СК України щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину.

Суд зазначає, що підтверджені витрати на консультацію у лікаря та купівлю медикаментів здійснювалося 07.07.2021 та 08.07.2021, тобто в період, який не відноситься вказаного у позові, а відбувся більше ніж через рік, а відтак не може слугувати доказом витрат у даній справі.

Суд встановив, що не заперечується також стороною відповідача, що у спільного стороні сина ОСОБА_7 наявний діагноз - атопічний дерматит, однак позивачем не надано для дослідження у судовому засіданні будь-яких достатніх, достовірних та належних доказів, що вказана хвороба є вадою фізичного чи психічного розвитку дитини, при цьому представник позивача зазначає, що на даний час стан здоров`я ОСОБА_7 значно поліпшився, дитина стала достатньо самостійною, атопічний дерматит у стадії ремісії, отримав прививки, пройшовши перед тим огляд лікаря та отримавши дозвіл на прийняття таких.

Поряд з цим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачем доказів, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити у зв`язку з її недоведеністю.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Європейський суд з прав людини в рішеннях у справі «Серявін та інші проти України» (рішення від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, п. 58) та у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, п. 23) зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Зважаючи на відмову у позові, керуючись ст. 141 ЦПК України, відсутні підстави для покладення судових витрат позивача на відповідача, а тому такі залишаються за позивачем.

Разом з тим, відповідачем зроблено заяву щодо потреби додаткового часу для подачі доказів витрат у справі, а відтак звернення до суду щодо вирішення долі судових витрат відповідача в подальшому, з огляду на що суд на даний час не вирішує долю судових витрат, понесених відповідачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141-142, 206, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України,

вирішив:

у позові ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення аліментів на дружину у разі проживання з нею дитини відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 07 вересня 2021 року.

Суддя М.В. Панчук