КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 753/2222/19 Головуючий у І-й інстанції -Мицик Ю.С.
апеляційне провадження № 22-ц/824/9121/2021 Доповідач - Заришняк Г.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Рубан С.М., Кулікової С.В.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ :

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову вказував, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу, але за його особисті кошти, які були вкладені у її придбання. До шлюбу з відповідачкою ним було набуто у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка у день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, була відчужена за 662 400 грн. В придбання спірної квартири було вкладено 900 000 грн., з яких 662 400 грн. - кошти, отримані позивачем від відчуження особистої квартири, а решта особистих коштів знаходилися на зберіганні у родичів.

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 74/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 90,60 кв.м., житловою площею 44,60 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7107 грн. 70 коп.

В решті вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У поданому відзиві представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 та її представник підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Позивач ОСОБА_2 та його представник проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 05.09.2007 р. між сторонами було зареєстровано шлюб /а.с. 15/.

В період шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 16.12.2009р. серії ВМО № 707040 позивач ОСОБА_2 набув у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 90,60 кв.м., вартістю 900 000,00 грн. /а.с. 16/.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 6.12.2015 № 6-2641цс15, від 25.11.2015 № 6-2333цс15, від 12.10.2016 № 6-846цс16, від 07.12.2016 № 6-1568цс16від 05.04.2017 № 6-399цс17 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, оскільки право спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане за час шлюбу, презюмується, то обов`язок доводити факт придбання майна за особисті кошти, які належали одному з подружжя до укладення шлюбу, має саме той з подружжя, хто оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Іншими словами тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Водночас стаття 57 СК України визначає підстави, за яких майно, в тому числі і набуте за час шлюбу, є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка.

Так, відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що спірна квартира була набута за час шлюбу сторін.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтовував його тим, що спірна квартира, хоча й була набута сторонами за час зареєстрованого шлюбу, водночас є його особистою власністю, оскільки джерелом походження вкладених у її придбання коштів були його особисті кошти, одержані від продажу майна, що було набуте позивачем до шлюбу.

З матеріалів справи слідує, що згідно договору купівлі-продажу від 20.01.2006 р. серії ВСЕ №435195 позивач ОСОБА_2 продав житловий будинок з господарчими спорудами та побутовими будівлями за АДРЕСА_4 , вартість продажу 505 000,00 грн. /а.с. 17/.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2006 р. серії ВСЕ №435196 ОСОБА_2 продав земельну ділянку розміром 0,129 гектара, кадастровий номер :70:014:0063, що знаходиться в с. Гнідин, Бориспільского району, Київської області, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку, вартість продажу 70 700,00 грн. /а.с. 18/.

Згідно договору купівлі-продажу від 21.01.2006 р. серії ВСК №721947 позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею розміром 52,80 кв.м., вартістю 300 000,00 грн. /а.с. 19-20/.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.05.2006 р. серії ВСТ № 726023 позивач продав квартиру АДРЕСА_5 , вартість продажу становить 300 000,00 грн. /а.с. 21-22/.

Згідно договору купівлі-продажу від 25.05.2006 р. серії ВСТ №750922 позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 43,40 кв.м., вартістю 300 000,00 грн. /а.с. 23/.

З договору купівлі-продажу від 16.12.2009р. серії ВМО № 707039 слідує, що позивач продав квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 43,40 кв.м., вартість продажу - 662 400,00 грн. /а.с. 24/.

В той же день, в який була відчужена квартира АДРЕСА_6 , що була набута позивачем до реєстрації шлюбу, була придбана на підставі договору -купівлі продажу від 16.12.2009р. на його ім`я спірна квартира АДРЕСА_1 . Обидва договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С.С., бланки договорів купівлі - продажу квартир мають послідовну нумерацію: ВМО № 707039; ВМО №707040.

Таким чином судом установлено, що із загальної суми коштів - 900 000, грн. вкладених у придбання спірної квартири, 662 400,00 грн. були особистими коштами позивача, оскільки отримані ним за відчуження квартири АДРЕСА_6 , що належала йому на праві особистої власності.

Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами тих обставин, що при придбанні спірної квартири були сплачені кошти позивача, які він отримав в цей же день від продажу належної йому на праві особистої власності квартири АДРЕСА_6 .

Поряд з цим, позивач на обгрунтування позову також вказував, що залишок коштів, які він отримав від продажу (будинку та земельної ділянки) майже у повному обсязі до моменту придбання спірної квартири перебували на зберіганні у його родичів, а саме: у його рідної сестри - ОСОБА_4 у сумі - 20 000,00 дол. США; у чоловіка його сестри - ОСОБА_5 у сумі - 20 000,00 дол. США; у його матері - ОСОБА_6 у сумі - 10 000,00 дол. США. На день укладання правочину щодо придбання спірної квартири йому була передана сума коштів у загальному розмірі 50 000,00 дол. США., якими він частково розрахувався за спірну квартиру, а сума в розмірі 20 000, дол. США була витрачена на ремонт та облаштування квартири. Вказані обставини були також підтверджені й свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , допитаними в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції зазначеним доводам дав правильну оцінку, вказавши про відсутність переконливих та належних доказів щодо вкладення позивачем коштів, отриманих ним в січні 2006 р. від продажу будинку та земельної ділянки, у придбання спірної квартири, а показання вказаних свідків не є достатнім доказом на підтвердження тієї обставини, що повернуті кошти були вкладені позивачем у саме придбання спірної квартири.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 22 вересня 2020 р. у справі №214/6174/15-ц, зі змісту статті 62 СК Українивбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружуся, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним, поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 посилалася на те, що спірне майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат та її затрат, а тому має бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка зазначала, що за час шлюбу сторонами було проведено ремонт та облаштування спірної квартири.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, частинами 2-4 цієї норми встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (п.3 ч.5 ст. 12 ЦПК України).

Із змісту письмових доказів, наданих відповідачкою, неможливо встановити, що спірна квартира істотно збільшилася у своїй вартості.

Так, у долучених відповідачем рахунках-фактурах вказано покупцем ОСОБА_8 , частина рахунків не підписані постачальником, також більша частина рахунків не містять й відміток про оплату. Договори на придбання меблів є нечитабельними в окремих частинах, копії товарних чеків не містять прізвище одержувача/замовника товару та їх підпису, видаткові накладні не містять даних про покупців. Також відповідачем надані замовлення на ім`я « ОСОБА_9 », які не підписані замовником та не містять відміток про виконання таких замовлень.

Матеріали справи не містять доказів (договорів на виконання будівельних чи ремонтних робіт, актів фактично виконаних робіт), які б свідчили про обсяг та вартість проведених робіт по ремонту та облаштуванню спірної квартири. Отже, в матеріалах справи відсутні докази істотного збільшення вартості спірної квартири за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи відповідачки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги надані відповідачкою зазначені документи, які, на думку відповідачки, свідчать про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок проведення ремонту та облаштування спірної квартири за кошти відповідачки.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, наданим у справі доказам надав належну правову оцінку та й прийшов до правильного висновку про часткову доведеність позову ОСОБА_2 , обґрунтовано визнавши особисту частку позивача у спірній квартирі в розмірі 74/100 частини, виходячи із суми особистих коштів, вкладених ним у придбання спірного майна (662 400, 00 грн. * 100 / 900 000,00 грн.). Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є 26/100 часток спірної квартири.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на акти опитування свідків не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки ці докази не спростовують встановлених судом обставин щодо набуття спірної квартири.

За правилом ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст. 367 ЦПК України).

Посилання відповідачки на Звіт про ринкову оцінку вартості майна, доданий відповідачкою до апеляційної скарги, не є підставою для задоволення апеляційної скарги відповідачки, у вказаному Звіті встановлена вартість квартири станом на 25 березня 2021 року, що складає 2 504 909 грн. Однак, у Звіті не прослідковується чи таке збільшення ціни сталось внаслідок збільшення ціни на квартиру на ринку нерухомості чи внаслідок її поліпшення (проведення ремонту, тощо) (а.с.22-60 т.2).

Окрім того, відповідачка не була позбавлена можливості у поданні такого доказу до суду першої інстанції у визначений процесуальним законом строк, оскільки, як слідує з матеріалів справи ОСОБА_2 була присутня майже на всіх підготовчих засіданнях та при розгляді справи по-суті справи в суді першої інстанції. Доказів зворотнього стороною відповідачки надано не було. Будучи стороною по справі та маючи рівні процесуальні права щодо збирання та надання доказів, відповідачка не була позбавлена можливості ініціювати питання перед судом першої інстанції про призначення відповідної судової експертизи на підтвердження своїх доводів. Заявлені представником відповідачки в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи були відхилені, оскільки зі справи вбачається, що відповідач двічі змінювала своїх представників, які є фахівцями в галузі права, а отже не позбавлена була можливості бути обізнаною про всі свої права щодо подання відповідних доказів, в тому числі можливості заявлення клопотання про призначення експертизи. Разом з тим, таке клопотання у встановленому законом порядку не заявлялося відповідачкою ОСОБА_2 в суді першої інстанції, й нею не обґрунтовано поважності причин неподання такого клопотання в суді першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставний розгляд справи судом першої інстанції у відсутність ОСОБА_2 , то вони також не заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів.

З матеріалів справи слідує, що у даній справі було проведено підготовче засідання, що складалось з декількох судових засідань за участі відповідачки та її представника: 16 травня 20219 року (а.с.68-70 т.1), 10 липня 2019 р. (а.с.135 т.1)

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року справу було призначено до розгляду по суті на 13 листопада 2019 року на 10 год. 00 хв.

13 листопада 2019 року в судовому засідання були присутні учасники справи, зокрема й відповідачка ОСОБА_2 . В цьому ж судовому засіданні були також допитані свідки з боку відповідачки: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 .

Розгляд даної справи призначався неодноразово. Однак, судові засідання, призначені на 11.12.2019 р. на 10-00 год., на 01 квітня 2020 року на 10-00 год., на 13 травня 2021 року на 10-00 год., на 27 жовтня 2020 року на 14 год., на 20 листопада 2020 року на 14 год. 00 хв. та на 04 лютого 2021 року на 14 год. 00 хв. відкладались у зв`язку з карантинними обмеженнями, впровадженими постановами Кабінету Міністрів України, а також за клопотаннями сторін, в тому числі й неодноразовими клопотаннями відповідачки.

Зокрема, будучи належним чином повідомленою, відповідачка на з`явилася в судові засідання, зокрема, 27 жовтня 2020 року та 20 листопада 2020 року.

Підставою для перенесення розгляду даної справи 04 лютого 2021 року відповідачка зазначала припинення договору з її представником.

Разом з тим, відповідачка надала суду пояснення, всі заяви по суті та всі наявні докази у підготовчому засіданні, на якому вона була присутня та не заявляла про додаткові докази, та яке було закрите, й призначено справу до розгляду по суті із погодженням з боку відповідачки.

Суд першої інстанції належним чином дослідив всі докази подані по справі, надані позивачем та відповідачкою, виклав та врахував позицію відповідачки, дав правову оцінку зібраним у справі доказам.

За таких обставин, повторна неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за її відсутності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що дана справа перебувала в провадженні Дарницького районного суду м. Києва з 06 лютого 2019 року, тобто 2 роки, в той час як ч.ч.1,2 ст. 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановлення судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня виготовлення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 06 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді: