Справа № 135/1660/19
Провадження № 22-ц/801/1879/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 рокуСправа № 135/1660/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року, ухвалене суддею Волошиною Т.В. в м. Ладижині, дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ладижинська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила: - усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 здійснити перебудову самочинної прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , та облаштувати додаткові системи водовідведення, перенести самочинно збудовану споруду дворову вбиральню та сміттєзбірник, розташованих за цією ж адресою, як збудованих та розміщених в порушення державних будівельних норм та санітарних прави; - стягнути з ОСОБА_2 на її користь 20 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок та житлового будинку із належними їй будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , яка здійснила самочинне будівництво, а саме: збільшила фундамент навколо свого будинку, прибудувала до власної садиби цегельну стіну висотою приблизно до 3 м таким чином, що лівий фасад проходить по межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності, без відступу передбачених законодавством України 1,0 м, також із порушенням протипожежної відстані між будинками.

Будівництво вище зазначеної прибудови до будинку здійснено відповідачем без належних дозвільних документів, а також із порушенням встановлених державних норм і стандартів. Таким самочинним будівництвом, здійсненим відповідачем, вочевидь порушені її права як власника сусідньої (суміжної) земельної ділянки.

Крім того, ОСОБА_2 споруджена цегляна дворова вбиральня, яка використовується за призначенням, на межі із земельною ділянкою, яка належить позивачу без дотримання встановлених чинним законодавством України санітарних норм та державних будівельних норм.

До того ж вказане будівництво здійснено без згоди власника суміжної земельної ділянки (всупереч правилам добросусідства), без будь-яких погоджень із відповідними державними установами, що здійснюють контроль за будівництвом об`єктів будівництва.

Також із порушенням діючих норм законодавства України, а саме СНіП і ДБН, відповідач організувала на межі із її земельною ділянкою стихійний сміттєзбірник, який завдає перешкод у користуванні належною їй на праві власності землею.

Позивач неодноразово скаржилася на дії відповідача, зверталася з відповідними заявами до органу місцевого самоврядування, до органів державного контролю, проте належного реагування вказаних органів не було та порушення її прав не усунуто.

Законність побудованої вбиральні не перевірено, бо відповідач, здійснюючи прибудову вказаної стіни, демонтувала дерев`яну огорожу, а також межові знаки, встановлені землевпорядною організацією. Прибудова, а також вбиральня відповідача та стихійний сміттєзбірник розташовані безпосередньо на межі із земельною ділянкою позивача, внаслідок чого всі стічні води, зокрема з даху, помиї із сміттєзбірника тощо зливаються прямо у її двір, де розташований садок, що призводить до вимивання ґрунту та зміни його якості.

Надлишок стіни відповідач так і не демонтувала попри взяті нею зобов`язання. Вимоги ж перенести дворову вбиральню та стихійний сміттєзбірник ОСОБА_2 ігнорує.

ОСОБА_2 своїми незаконними діями із самочинного будівництва порушує умови життя позивача, створює перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном. Така невідповідність забудови завдає шкоди позивачу та підтверджує наявність перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, порушення права позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Також діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у глибоких емоційних переживаннях з приводу створення перешкод у користуванні власним нерухомим майном, неможливості відновлення порушених прав через небажання ОСОБА_2 вирішувати вказані проблеми.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В скарзі зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки прибудова із цегли до будинку, сміттєзбірник та дворова вбиральня спорудженні з порушенням санітарних та будівельних норм, завдають їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою. Судом не було взято до уваги, що вказані обставини підтверджуються доданими до позову фотознімками та листом виконавчого комітету Ладижинської міської ради. Судом не було вирішено позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , зі всіма господарськими та побутовими спорудами, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 22.12.1998 серії ААР №876146 (а.с.22).

Також, ОСОБА_1 на підставі рішення Ладижинської міської ради №362 12 сесії 6 скликання від 17.01.2012 є власником двох земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_2 : площею 0,1535 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:021:0175, та площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :07:021:0174, що підтверджується копіями державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯО №560392 від 28.12.2012 та серії ЯИ №994283 від 28.12.2012 відповідно (а.с.20,21).

Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що стверджується копіями технічного паспорта на житловий будинок та договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.05.1989 (а.с.26,27,29-31).

ОСОБА_2 також є власником двох земельних ділянок по АДРЕСА_1 : площею 0,1 га, кадастровий номер :07:021:0158, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2013, а також площею 0,0944 га, кадастровий номер :07:021:0159, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2013 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10652461 від 10.10.2013 (а.с.23-25, 28).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво, а саме збільшила фундамент навколо свого будинку, прибудувала до нього цегельну стіну, фасад якої проходить по межі земельних ділянок сторін, без передбаченого вимогами закону відступу, з порушенням протипожежної безпеки та без відповідного дозволу. Крім того, відповідачка з порушенням санітарних правил та державних будівельних норм збудувала дворову вбиральню та сміттєзбірник. Такими діями порушені її права як власника суміжної земельної ділянки.

Суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 13, 14 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 317, 376, 391 ЦК України, ст. 78, 90, 91, 103, 106, 107, 152, ЗК України, ст. 8, 9, 38, 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності та п. 5, 22, 24 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 30.03.2012 прийшов до висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту порушення її прав, на яке вона посилалася, внаслідок прибудови ОСОБА_2 до житлового будинку АДРЕСА_2 цегельної стіни, а також внаслідок спорудження вбиральні та сміттєзбірника.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок зроблений судом за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В основному, мотиви апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту порушення прав позивача, залишивши поза увагою фотознімки, на яких видно наявність прибудови, а також відповідь виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 14.11.2019 №6-07-М-548-1 з приводу проведеної перевірки об`єкта будівництва.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина 1 статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що споруджені відповідачем ОСОБА_2 фундамент навколо будинку, цегляна стіна, а також дворова вбиральня та стихійний сміттєзбірник створюють їй перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою та завдають їй шкоди.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджуються жодними доказами.

У даному випадку підлягають вирішенню питання, зокрема, в чому полягає невідповідність будівельних робіт або окремих елементів об`єктів нерухомого майна вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, СНиП, стандартам, технічним умовам тощо); відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок; як впливає допущене порушення на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ необхідні спеціальні знання, і суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка звернулася до суду із позовом.

Разом з тим, ОСОБА_1 у строки, визначені процесуальним законом не скористалася своїм правом на подання клопотання про проведення експертизи.

У судовому засіданні представник позивача зазначила, що судом першої інстанції безпідставно залишено без задоволення клопотання позивача про призначення експертизи, однак, колегія суддів звертає увагу, що клопотання про призначення комплексної судової будівельно-технічної та санітарно-епідеміологічної експертизи ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року на підставі ч. 2 ст. 222 ЦПК України залишено без розгляду, як таке, яке подане з порушенням строку для його подання (а.с.155). Така ухвала ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 заявити клопотання про призначення експертизи з моменту звернення до суду із даним позовом (28 грудня 2019 року) до 26 травня 2021 року (заявлення клопотання в суді першої інстанції), нею не наведено.

ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції користувалася правничою допомогою адвоката Плоскодняк О.В., яка була присутня в підготовчому судовому засіданні, однак, жодних клопотань не заявляла, хоча обізнана з вимогами чинного законодавства, зокрема, щодо порядку та строків подання доказів, клопотань.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що одним із належних доказів в обґрунтування вимог позову є висновок експерта фахівця у відповідній галузі знань.

На думку апелянта, наявні в матеріалах справи фотознімки підтверджують факт прибудови відповідачкою до її житлового будинку суцільної стіни, яка, крім іншого, загрожує здоров`ю та життю позивачки, адже несе небезпеку обрушення, втрачаючи свою міцність під впливом різних чинників, під час опадів вода накопичується у куті земельної ділянки під житловим будинком позивачки, підвищуючи вологість у будинку, а щільність прибудови сприяє затіненню земельної ділянки.

Однак, вказані фотознімки не дають можливість зробити беззаперечний висновок про порушення прав позивача та не підтверджують факт виявленого порушення, оскільки не можливо встановити дату здійснення фотографування, а також ідентифікувати об`єкт, де здійснювалося фотографування.

З вказаних фотознімків неможливо визначити правильність побудови відповідачем цегельної стіни, як вона по розмірам співвідноситься з будинком відповідачки та чи порушує ця стіна права позивачки; відстань між вбиральнею та земельною ділянкою позивачки, чи створює вона перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження її майном.

Таким чином, вказані фотознімки не є належними та достовірними доказами порушення прав позивача.

В апеляційній скарзі апелянт також зазначає про те, що ОСОБА_2 в ході виконання робіт по утепленню власного будинку шляхом обкладання стін силікатною цеглою змонтувала стіну будинку, що межує із громадянкою ОСОБА_1 довшою, ніж це передбачено технічним паспортом на будинок, що підтверджується листом виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 14.11.2019 №6-07-М-548-1.

Відповідно до копії листа виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 14.11.2019 №6-07-М-548-1, відділом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Ладижинської міської ради було проведено перевірку об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами позапланового заходу інспекцією встановлено, що громадянка ОСОБА_2 , яка мешкає за вказаною вище адресою в ході виконання робіт по утепленню власного будинку шляхом обкладення стін силікатною цеглою - в ході проведення робіт змонтувала стіну будинку, що межує із громадянкою ОСОБА_1 довшою ніж це передбачено технічним паспортом на будинок. Усвідомлюючи свої дії ОСОБА_2 зобов`язувалася в найближчий час демонтувати надлишок стіни. Законність побудованої вбиральні перевірити не вдалося, тому як жодна зі сторін не показала межових знаків встановлених землевпорядною організацією. Тому для того, щоб мати можливість точно та об`єктивно здійснювати заміри радили ОСОБА_1 звернутися до землевпорядної організації для відновлення межових знаків в натурі (а.с. 10).

Однак, вказаний лист не підтверджує здійснення відповідачем прибудови будинку (стіни) з порушенням вимог закону та порушення прав позивача.

Так, відповідно до п. 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженого постановою КМ України від 19.08.2015 №698, державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється головними інспекторами будівельного нагляду ДІАМ шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.

Із згаданого листа слідує, що відділом інспекції ДАБК Ладижинської міської ради було проведено позапланову перевірку об`єкта будівництва.

Позапланова перевірка проводиться з виїздом на об`єкт нагляду (п.14 Порядку).

Пунктом 23 Порядку визначено, що за результатами позапланової перевірки головний інспектор будівельного нагляду ДІАМ, який проводив перевірку, складає акт перевірки.

Відповідно до п. 29 Порядку, у разі виявлення головним інспектором будівельного нагляду ДІАМ під час проведення перевірки порушення, яке може бути усунуто, видається припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази щодо видачі будь-яких приписів ОСОБА_2 про усунення нею порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також відсутні докази того, чи відмовлялася відповідач від демонтажу надлишку стіни.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази (документи) по результатам проведеної перевірки.

Не зрозумілим є, на підставі яких документів (матеріалів) надавалася відповідь міською радою та чи належить до повноважень заступника міського голови надання цієї інформації таким способом.

Також ОСОБА_1 стверджує про відсутність дозвільних документів у ОСОБА_2 на здійснення будівництва, разом з тим, з рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 22.12.2009 №626 «Про індивідуальне будівництво» слідує, що ОСОБА_2 надано дозвіл ( АДРЕСА_1 ) на одержання вихідних даних і виготовлення будівельного паспорта для будівництва прибудови розміром 8,0х6,5 м на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2 (а.с.18).

Зазначаючи про те, що суд першої інстанції безпідставно долучив до матеріалів справи надані відповідачем докази, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не вказує, які саме докази були подані з порушенням строків, і як це вплинуло на ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову.

Не береться до уваги твердження апелянта про те, що судом першої інстанції при вирішенні спору неправомірно застосовано ВСУ від 19.04.2017 у справі 6-129цс17, оскільки судом взято до уваги вказану постанову в частині необхідності призначення експертизи для з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань.

Безпідставним є посилання апелянта на постанову ВС від 28.02.2020 у справі 363/5144/15-ц, оскільки у зазначеній справі Верховний Суд дійшов до висновку про порушення прав позивача та необхідність здійснення перебудови господарської будівлі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, акту Державної інспекції сільського господарства в Київській області та висновку експерта, які в даному випадку відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу не вирішення судом першої інстанції позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду слідує, що судом відмовлено у стягненні моральної шкоди внаслідок відмови у задоволенні вимог позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які є правильними.

Підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, на що наголошував відповідач у відзиві на апеляційній скарзі та в судовому засіданні немає, оскільки суд першої інстанції вірно зазначив, що позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

До вказаного висновку прийшла ВП ВС у своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук