Ухвала

14 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 468/1425/20

провадження № 61-12923ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Баштанської міської ради про встановлення факту членства у колективному сільськогосподарському підприємстві та визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт його членства у КСП «Дружба народів» з 16 серпня 1985 року до 02 лютого 2000 року, у тому числі і на момент розпаювання землі у цьому господарстві з 1995-1996 роки;

визнати за ним право на земельну частку (пай) як члена КСП «Дружба народів» у розмірі 5,65 умовних кадастрових гектарів, що відповідає розміру земельної частки (паю) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Дружба народів».

Баштанський районний суд Миколаївської області заочним рішенням від 05 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2021 року, у задоволенні позову відмовив.

31 липня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2021 року, в якій, як на підставу скасування судових рішень посилався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Також, посилався на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Однак, ОСОБА_1 , посилаючись на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не зазначав норми права щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2021 року. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків десять днів з дня вручення цієї ухвали, а саме - заявнику слід було надати уточнену касаційну скаргу, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити підставу(и) касаційного оскарження судових рішень у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування, надати копії скарги відповідно до кількості учасників справи та квитанцію (платіжне доручення) про сплату судового збору, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 379 заявник отримав вказану ухвалу 02 вересня 2021 року.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду ОСОБА_1 03 вересня 2021 року подав засобами поштового зв`язку квитанцію про сплату судового збору та уточнену касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суди неповно з`ясували обставини та не дослідили зібрані у справі докази, що мають значення для справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Отже, обов`язковою умовою касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є обґрунтованість підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі не зазначає та не обґрунтовує підстави касаційного оскарження судових рішень, визначені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, що не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 393 ЦПК України питання про залишення касаційної скарги без руху суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги. Питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.

У відведений судом строк та станом на 14 вересня 2021 року вимоги ухвали заявником не виконано, недоліки касаційної скарги не усунуто, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження, а тому наявні підстави для її повернення заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2021 року повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев