Справа № 229/3323/21
Провадження № 2/229/753/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 р. м.Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря судового

засідання Головченко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу без згоди матері на в"їзд /виїзд неповнолітньої дитини на /з тимчасово окуповану територію України та за кордон,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить надати дозвіл без згоди відповідача на багаторазові тимчасові в`їзди/ виїзди з/на тимчасово окуповану територію, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення оперції Об`єднаних сил) на тимчасово окуповану територію України, на отримання паспорта громадянина України, закордонного паспорта, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі Шенгенської угоди та Європейскького союзу, США, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, неповнолітьної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі його батька ОСОБА_1 протягом строку з 12.06.2021 року до його повноліття.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що він з відповідачкою не прживає разом, сімейних стосунків не підтримує. Дитина проживає разом з ним, він самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. Відповідачка мешкає окремо, зловживає алкоголем, добровільно дозвіл на виїзд дитини за кордон чи на підконтрольну Україні територію не надає.

Ухвалою суду від 29 червня 2021р відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без руху (а.с.21-23)

Ухвалою суду від 06 вересня 2021року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відкрито провадження у цивільній справі. Визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. Призначено підготовче засідання. (а.с. 30-31)

Ухвалою суду від 03 листопада 2021р закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на/з тимчасово окуповану територію України та за кордон до досягнення дитиною повноліття, до судового розгляду по суті. (а.с.44)

В судове засідання сторони не з"явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені.

Позивач, його представник адвокат Білозьоров О.Б. надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. На позові наполягають. (а.с.19,35)

Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність сторін.

Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задовленню виходячи з такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ст. 12 ЦПК України)

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ст.13 ЦПК України)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 76 ЦПК України)

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст. 80 ЦПК України)

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (ас13)

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 липня 2018 року (а.с.8).

Згідно копії паспортів, які долучені позивачем до позову, позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ; відповідачка зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с.5-7,11-13)

Згідно інформації відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Донецькій області від 21.10.21р ОСОБА_2 зареєстрованою в Донецькій області не значиться (а.с.41)

Згідно інформації департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 26.10.2021р громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за останньою відомою адресою АДРЕСА_2 , у базах "Облік ВПО" Донецької області станом на 22.10.2021р не значиться. (а.с.45)

Як на підставу позовних вимоги позивач посилався на те, що дитина проживає разом з ним на окупованій території. Його батьки проживають на території України, але вони не мають можливості бачити свого онука, що погано впливає на їх емоційний стан. Метою в"їзду/виїзду з неконтрольованої території України є лише оздоровлення, відпочинок дитини на короткий термін; метою виїзду за кордон - лише оздоровлення, відпочинок та розширення кругозору, без мети постійного проживання за межами України. Він звертався до відповідачки з проханням надати дозвіл, але вона відмовила йому .

Отже позивач в позові стверджує, що дитина проживає разом з ним на окупованій території, проте доказів цьому факту суду не надав. Проте рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 30 липня 2018року встановлено, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір"ю ОСОБА_2 (а.с.8)

Враховуючи, що відповідно до ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред"являтися за зареєстрованим місцем проживання, чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні діти, а також те, що позов розглядався за позовом ОСОБА_2 у Ленінському райсуді м.Полтави, а на території Донецької області ОСОБА_2 не зареєстрована, суд приходить до висновку, що малолітній ОСОБА_3 проживає з матір"ю ОСОБА_2 на території України, а не на тимчасово окупованій території.

Позивач стверджує, що звертався до відповідачки з проханням надати дозвіл на виїзд дитини з тимчасово окупованої території та в"їзд на тимчасово окуповану територію, але не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що звертався до відповідачки з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини до тимчасово окупованої території Донецької області, а відповідачка відмовила у наданні такого дозволу.

Позивач не зазначає в своїх вимогах часового проміжку перебування на тимчасово окупованій території, та на території інших країн за кордоном. Крім того просить надати такий дозвіл у термін до повноліття дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Питання перетинання лінії розмежування у Донецькій та Луганській областях регулюються Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим наказом першого заступника керівника антитерористичного центру при Службі безпеки України 14.04.2017 № 222ог.

Пунктом 5.1.1. цього порядку визначено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час.

Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України.

Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено.

При цьому, позовні вимоги не містять конкретної дати виїзду дитини з України у супроводі батька та відповідно конкретної дати повернення до України. Також вимоги не містять з якої конкретно та на яку тимчасово окуповану територію необхідно дозвіл.

Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству.

Суд вважає, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановлення обов`язкових обставин, зокрема, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, а не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Слід зауважити, що виїзд дитини на окуповану територію не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави, та призведе до порушення статті 3 Конвенції про права дитини. Багаторазові перетинання лінії зіткнення створюють загрозу для життя та здоров`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2011року народження, наражають його на небезпеку, що є неприпустимим.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2,4,5,10-13,76-81,89,263-265,268,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу, без згоди матері, на в"їзд/виїзд неповнолітньої дитини на/з тимчасово окуповану територію України та за кордон відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 30 листопада 2021року.

Суддя: Т.Л.Панова

повний текст рішення складений 06 грудня 2021р

Суддя: Т.Л. Панова