Справа № 700/400/21
Провадження № 2/700/232/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді: Пічкур С.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Кравець І.О.,

позивача: ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката: Шкуренка О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду в смт. Лисянка Черкаської області цивільну справу №700/400/21, провадження №2/700/232/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Лисянської селищної ради Лисянського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Благоустрій», про визнання відмови в приватизації будинку незаконною, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Лисянської селищної ради Лисянського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Благоустрій», про визнання відмови в приватизації будинку незаконною, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач в позовній заяві зазначив, що він зареєстрований та постійно проживає в будинку по АДРЕСА_1 . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказаний будинок за реєстраційним № 8008046 перебуває у власності Лисянської територіальної громади Звенигородського району Черкаської області в особі комунального підприємства «Благоустрій». Розпорядженням голови Черкаської обласної державної адміністрації від 18.05.2016 № 245 АДРЕСА_1 . 16 квітня 2021 року він звернувся для приватизації вказаного будинку із письмовою заявою до селищного голови Лисянської селищної ради з доданими до заяви всіма необхідними документами. Рішенням органу приватизації від 20.05.2021 № 1 в приватизації будинку по АДРЕСА_1 йому відмовлено . Підставами відмови в приватизації будинку вказано, що постійним місцем проживання та роботи є м. Київ та те, що не підлягають приватизації будинки віднесені в установленому порядку до числа службових. Зазначені підстави не відповідають дійсності та суперечать вимогам законодавства , а тому просить визнати незаконним та скасувати рішення органу приватизації та зобов`язати виконавчий комітет Лисянської селищної ради провести приватизацію будинку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі і просили його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову заперечують. У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що орган приватизації житлового фонду виконавчого комітету Лисянської селищної ради надав позивачеві мотивовану відмову у приватизації , оскільки на дату звернення (і взагалі тривалий час) позивач не займає посаду прокурора Лисянського району, виділена житлова площа не відповідає запитуваній позивачем, відсутній договір найму житла та житло виділялося прокурору із сім`єю. Відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направили суду клопотання про розгляд справи без їх участі.

Вислухавши думку позивача, розглянувши матеріали справи суд дійшов таких висновків.

На підставі рішення виконавчого комітету Лисянської селищної ради № 68 від 17.03.2005 року ОСОБА_1 видано ордер на житлове приміщення № 034465 серії А на право зайняття житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідно до розпорядження Голови Черкаської облдержадміністрації від 18.05.2016 № 246 вулицю Ленінградську перейменовано на вулицю Джерельну.

Із довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради № 368 від 25.03.2021 року про склад сім`ї вбачається, що будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 .

16.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Лисянської селищної ради про передачу йому в приватну власність житлового будинку з допоміжними приміщеннями та прибудинковими будівлями по АДРЕСА_1 .

Рішенням органу приватизації виконавчого комітету Лисянської селищної ради № 1 від 20.05.2021 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на приватизацію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач не проживає на постійній площу як прокурору Лисянського району, а на даний час позивач не являється прокурором Лисянського району та зареєстрований, але фактично не проживає у спірному будинку один та той факт, що позивач ОСОБА_1 має інші житлові приміщення.

Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

Ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Пунктом 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" зазначено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або

з частковою доплатою один раз. Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі.

Отже, для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сім`ї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири (будинку) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону.

Крім того, абз.4 п.1 ст.6 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, п.12 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян вказано, що особи з інвалідністю I і II груп мають право безоплатної передачі квартир (будинків) незалежно від розміру їх загальної площі займані ними.

Вказана норма Закону поширюється на позивача, оскільки він має статус інваліда ІІ групи пенсійне посвідчення серія НОМЕР_1 видане Пенсійним фондом України 08.11.2018.

Також правовідносини щодо приватизації житла були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 200/18858/16-ц.

На підставі викладеного органом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Лисянської селищної ради прийнято незаконне рішення від 20.05.2021 №1 про відмову у приватизації житла, що виразились у невиконанні вимог Конституції України, Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Положення "Про орган приватизації житлового фонду", Положення "Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 у справі №1-38/2010.

Відтак, приватизація державного житлового фонду здійснюється

з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї, додатково 10 кв. м. на сім`ю, а також незалежно від розміру їх загальної площі займані ними - відповідно до вимог абз.4 п.1 ст.6 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду (інвалідність ІІ групи).

Встановлення зазначеної санітарної норми є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є.

При викладених обставинах приватизація в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду не є повторною.

Таким чином, унаслідок незаконної діяльності органу приватизації відповідача позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права

на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні статті 8 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла

і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом

і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної

та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав

і свобод інших осіб.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» встановлено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги те, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового Фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірний будинок позивача не розповсюджується.

Позивач вселилися у спірне житлове приміщення на законній підставі і протягом тривалого часу правомірно та добросовісно ним користується, на спірну житлову площу окрім позивача ніхто не претендує, будинок є єдиним об`єктом нерухомого майна та єдиним житлом відповідача, який проживає сам. Будь-яких рішень про визнання позивача таким, що втратив право на користування займаним ним житловим приміщенням не приймалось.

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з положеннями Рекомендації №R (80) 2, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №819/570/18 сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Отже, суд не має права зобов`язувати відповідача прийняти конкретне рішення про безоплатну передачу будинку у приватну власність позивачу у порядку приватизації, бо це втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Виконавчий комітет Лисянської селищної ради повинен повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про приватизацію будинку з господарськими допоміжними будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням правових висновків, наданих судом у цьому рішенні.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 5, 12, 13, 71, 74, 81, 142, 211, 258, 259, 263, 265, 273, ЦПК України, суд,

вирішив:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Лисянської селищної ради Лисянського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Благоустрій», про визнання відмови в приватизації будинку незаконною, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати незаконним та скасувати рішення органу приватизації житлового фонду Виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 20 травня 2021 року № 1 «Про відмову в приватизації будинку з господарськими допоміжними будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Зобов`язати Виконавчий комітет Лисянської селищної ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про приватизацію будинку з господарськими допоміжними будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням правових висновків, наданих судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03 вересня 2021 року.

Суддя С. Д. Пічкур