Провадження № 22-ц/812/1658/21 Суддя першої інстанції Чернявська Я.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2021 року м. Миколаїв Справа № 488/3749/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаєві за позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (далі МКП «Миколаївводоканал») до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2019 року МКП «Миколаївводоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги водопостачання та водовідведення

Доводи позову мотивовані тим, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі і абонентам, що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір на надання послуг водопостачання та водовідведення між позивачем та абонентами, що зареєстровані за вищевказаною адресою, було укладено згідно підпункту «б» пункту 12.1 «Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України», затверджених наказом Держжитлокомунгоспу від 01 липня 1994 року № 65 шляхом оформлення окремого особового рахунку № НОМЕР_1 та видачі абоненту розрахункового документа (розрахункової книжки) згідно «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року.

Нарахування за надані послуги виконувалось відповідно до норм затверджених рішенням Миколаївської міської ради № 385 від 26 червня 1998 року та № 592 від 14 липня 2017 року, а саме згідно благоустрою помешкання, за нормою 9/8,85 куб. на одну людину на місяць.

МКП «Миколаївводоканал» у повному обсязі та належним чином виконувало свої обов`язки щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення.

Згідно пунктів 20,21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918-111 від 10 січня 2002 року, статті 68 Житлового кодексу УРСР на споживачів послуг з водопостачання та водовідведення покладено обов`язок своєчасної щомісячної сплати зазначених послуг.

Між тим боржниками оплата своєчасно та в повному обсязі не проводиться, в результаті цього: станом на 01 жовтня 2012 року існувала заборгованість в розмірі 8 432,63 грн, яка 11 жовтня 2012 року була стягнута судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва з відповідачів; станом на 01 квітня 2015 року існувала заборгованість в розмірі 8 043,90 грн, яка 27 квітня 2015 року була стягнута судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва з відповідачів; станом на 01 липня 2017 року існувала заборгованість в розмірі 26 308,91 грн, яка 21 грудня 2017 року була стягнута судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва з відповідачів.

Судові накази були направлені до Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області для примусового стягнення заборгованості, однак заборгованість стягнута рішенням суду залишається несплаченою.

З постанови Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області позивачу стало відомо, що ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2019 року у справі № 488/4310/17 провадження № 2-н/488/458/17 скасовано судовий наказ від 21 грудня 2017 року про стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 26 308,91 грн.

Боржників неодноразово повідомляли про наявну заборгованість та наслідки невиконання зобов`язань щодо оплати наданих послуг, що підтверджено повідомленнями про заборгованість.

Відповідачі були споживачами наданих МКП «Миколаївводоканал» послуг з водопостачання та водовідведення до 31 березня 2018 року.

Посилаючись на викладене, МКП «Миколаївводоканал» просило суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення станом на 31 березня 2018 року в сумі 32 562,89 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь МКП «Миколаївводоканал» заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення у сумі 32 562,89 грн та стягнуто пропорційно судовий збір у розмірі 384,20 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з несвоєчасною та не в повному обсязі проведеною відповідачами оплатою послуг з водопостачання та водовідведення позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_1 , останній, через свого представника ОСОБА_2 , оскаржив його в цій частині шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині стягнення з нього боргу та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволення позову МКП «Миколаївводоканал» до ОСОБА_1 відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що розгляд справи було проведено в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно матеріалів справи йому не було вручено копію ухвали про відкриття провадження у справі, яка за правилами частини 5 статті 187 ЦПК України прирівнюється до судової повістки про виклик, оскільки він до відкриття провадження у справі, а саме: 11 вересня 2019 року, він був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із поданням ним заяви про зміну місця реєстрації за наступною адресою: АДРЕСА_2 , де і проживав.

З цього приводу слід зауважити, що матеріали справи не містять запитів суду відносно підтвердження або спростування зареєстрованого місця проживання відповідача за вказаною позивачем інформацією в позові.

Він не міг бути обізнаний про розгляд справи, оскільки на день відкриття провадження у справі не проживав фактично по АДРЕСА_1 , а також не був зареєстрований за вказаною адресою.

Наслідком неповідомлення його про судовий розгляд даної справи, стало позбавлення його права на подання заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також відзиву на позовну заяву

та здійснення інших процесуальних дій, необхідних для ефективного захисту своїх оспорюваних прав.

Скаржник також зауважує, що його конституційне право на отримання судових рішень (в даному випадку ухвали про відкриття провадження), а також бути належним чином повідомленим про розгляд судом справи, не може бути формальним, а тому порушення такого права є підставою для скасування судового рішення, враховуючи той факт, що неналежне повідомлення його про відкриття провадження у справі потягло за собою порушення інших процесуальних прав.

МКП «Миколаївводоканал» не було наведено обґрунтованих підстав для стягнення з нього заборгованості з огляду на відсутність доказів, які б свідчили про наявність між сторонами договірних відносин.

Суд також не звернув уваги на те, що заборгованість в період з 01 жовтня 2012 року по 01 квітня 2015 року вже було стягнуто з відповідачів судовим рішенням, про що зазначав сам позивач.

Доказів, що судові рішення за вказаний період були скасовані судом здобуто не було.

Крім того, в оскаржуваному рішенні також зазначено, що судові накази були направлені до відділу виконавчої служби, для примусового стягнення заборгованості, однак заборгованість стягнута рішенням суду залишається несплаченою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження це завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів.

Отже, фактично оскаржуваним рішенням подвійно стягнуто заборгованість з відповідача за період з 01 жовтня 2012 року по 01 квітня 2015 року, що є грубим порушенням його прав, оскільки це подвійне стягнення та порушує принцип остаточності рішення.

Позивачем не було надано суду обґрунтованого розрахунку заборгованості за надані відповідачам послуги з водовідведення та водопостачання. Невідомо за який конкретно період з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 32 562,89 грн, як проводився розрахунок заборгованості, за якими тарифами у кожний період проводився розрахунок, тобто не наведено жодних обґрунтувань відносно порядку нарахування та обчислення розміру заборгованості.

Крім того з нього стягнуто заборгованість за період з 01 жовтня 2012 року по січень 2016 року в той час, коли в квартирі АДРЕСА_3 його місце проживання було зареєстровано починаючи з січня 2016 року, а тому до цього часу він взагалі не міг користуватися наданими послугами.

У зв`язку із встановленням судом обставин справи, які не були доведені належними та допустимими доказами, неповним з`ясуванням обставин справи та через неналежне повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема статей 68, 162 ЖК УРСР з огляду на те, що саме власник квартири несе обов`язок щодо утримання свого майна, а також щодо сплати коштів за надання комунальних послуг.

Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_7 .

Також він вважає, що МКП «Миколаївводоканал» пропущена позовна давність у межах стягнення заборгованості за період з 2012 року по 09 вересня 2016 року, а тому просить застосувати наслідки пропуску строку на пред`явлення позову.

Від інших учасників на час розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами частини 4 статті 374 ЦАК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що МКП Миколаївводоканал" надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому й до квартири АДРЕСА_3 .

Договір на надання послуг водопостачання та водовідведення між МКП "Миколаївводоканал та споживачами цих послуг не укладався.

Нарахування за надані послуги виконувалось відповідно до норм затверджених рішеннями Миколаївської міської ради № 385 від 26 червня 1998 року та № 592 від 14 липня 2017 року, а саме згідно благоустрою помешкання, за нормою 9/8,85 куб.м на одну людину на місяць.

Оплата своєчасно та в повному обсязі за надані послуги з водопостачання не проводилась в результаті цього:

- станом на 01 жовтня 2012 року існувала заборгованість в розмірі 8432,63 грн, яка 11 жовтня 2012 року була стягнута судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва;

- станом на 01 квітня 2015 року існувала заборгованість в розмірі 8043,90 грн, яка 27 квітня 2015 року була стягнута судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва;

- станом на 01 липня 2017 року існувала заборгованість в розмірі 26308,91 грн.

Судові накази були направлені до Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, для примусового стягнення заборгованості, однак заборгованість стягнута рішеннями суду залишається не сплаченою.

Згідно відомостей з довідки № 884 від 20 квітня 2016 року форми ф-3 виданої КП ДЄЗ Океан останнє відоме місце реєстрації відповідачів є квартира АДРЕСА_3 .

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особу, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина 1 статті 19 Закону).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина 1 статті 29 Закону).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини 3 статті 20 Закону).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоча у частині 1 статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що МКП «Миколаївводоканал» належним чином виконувало взяті на себе зобов`язання, а відповідачі користувалися наданими їм послугами, проте не здійснювали їх оплату.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення у повній мірі не відповідає.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини 1 статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не виконані.

З матеріалів справи вбачається, що 24 вересні 2019 року за вказаною позовною заявою було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом роз`яснено право сторін заявляти клопотання про слухання справи в загальному позовному провадженні, а також право відповідачів з дня отримання копії ухвали не пізніше п`ятиденного строку подати відзив на позовну заяви та відповідні докази на підтвердження своїх заперечень.

Ця ухвала суду з позовною заявою та документами через поштові засоби зв`язку була відправлена, зокрема за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Проте конверт із зазначеними документами повернувся з поміткою на зворотному повідомленні «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення. Адресат відсутній» (а.с. 38).

Отже, на переконання колегії суддів причини не вручення відповідачу ОСОБА_1 поштового відправлення є не зрозумілими, оскільки із зазначених причин не можливо зробити однозначний висновок, з якої саме причини не вручене поштове повідомлення. Між тим суд першої інстанції на зазначені обставини не звернув уваги та безпідставно вважав належним чином повідомленого відповідача ОСОБА_1 про наявність позовних вимог до нього та можливість розгляду справи без урахування його відзиву на позов та надання доказів у разі заперечення таких вимог, внаслідок чого порушено принцип цивільного судочинства щодо змагальності сторін судового процесу.

Крім того зі змісту довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради від 11 вересня 2019 року, долученої до апеляційної скарги, встановлено, що ОСОБА_1 з 11 вересня 2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції порушені права відповідача щодо можливості надання відзиву на позовну заяву, заявлення клопотань та надання відповідних доказів на підтвердження своїх заперечень, що є порушенням норм процесуального права судом при розгляді цієї справи.

При цьому колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог частини 6 статті 187 ЦПК України щодо перевірки місця проживання відповідача фізичної особи, яку зазначено в позові, оскільки така перевірка проводилася судом, зокрема, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Держаної міграційної служби України в Миколаївській області станом від 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 13 січня 2016 року (а.с. 19).

Щодо вирішення спору по суті, то суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги і стягуючи заборгованість з оплати послуг водопостачання та водовідведення, виходив із того, що така заборгованість у солідарному порядку підлягає стягненню з осіб, які зареєстровані у квартирі.

Однак, погодитись з таким висновком неможливо.

Судом першої інстанції встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані 9 осіб, з яких відповідають статусу члена сім`ї наймача, визначеному положеннями статті 64 ЖК України 5 осіб, які є відповідачами у справі.

Проте суд першої інстанції не зробив висновків щодо того, хто із відповідачів є власником (власниками) або наймачем спірної квартири, пов`язані з цим обставини судом не встановлені.

Апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, встановив, що власником квартири є лише ОСОБА_3 (до заміжжя мала прізвище ОСОБА_8 ).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в разі, коли жиле приміщення належить особі на праві власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа.

Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких витратах визначається його власником і обов`язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України).

При стягненні з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг водопостачання та водовідведення зазначені положення законодавства не враховані.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У рішенні суду першої інстанції не зазначені правові підстави, на яких власник та члени його сім`ї несуть солідарний обов`язок по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.

Щодо визначення судом першої інстанції розміру заборгованості, то треба зазначити таке.

Судом встановлено, що заборгованість в розмірі 8 432,63 грн була стягнута 11 жовтня 2012 року з ОСОБА_3 судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва; заборгованість в розмірі 8043,90 грн, була стягнута 27 квітня 2015 року з ОСОБА_3 за судовим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва.

Судові накази були направлені до Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області для примусового стягнення заборгованості, однак заборгованість стягнута рішеннями суду залишається не сплаченою.

Ці обставини зазначені позивачем при звернені до суду та встановлені судом першої інстанції при розгляді справи.

Заборгованість по сплаті послуг за водопостачання та водовідведення у розмірі 26308,91 грн. була також стягнута в солідарному порядку з відповідачів за судовим наказом того ж суду від 27 листопада 2017 року. Проте ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2019 року за скаргою представника відповідача ОСОБА_1 зазначений наказ було скасовано, що спонукало позивача звернутися до суду в позовному провадженні.

Ці обставини хоча й були встановлені судом першої інстанції, проте правова оцінка таким обставинам судом не була надана.

Між тим, наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням і виконавчим документом.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Таким чином на захист прав МКП «Миколаївводоканал» щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги водопостачання наданих та несплачених у визначений проміжок часу у розмірі 8 432,63 грн та 8043,90 грн, були ухвалені судові рішення у формі судових наказів, які перебувають на виконанні в державній виконавчій службі, а отже повторне звернення з такими ж вимогами в позовному провадженні, при наявності не скасованих судових наказів, законодавством не передбачено.

Як сторона виконавчого провадження МКП «Миколаївводоканал» має право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права та свободи (стаття 447 ЦПК України).

Отже на час звернення позивача до суду у власника квартири ОСОБА_3 станом на 31 березня 2018 року існувала заборгованість зі сплати за спожиті послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 26 308,91 грн., нарахування якої останньою не спростовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив повно фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не надав оцінки тому, що позивач вже звертався до суду для вирішення спірних правовідносини та за результатами їх розгляду вже були ухвалені відповідні судові рішення. Процедура встановлення фактичних обставин справи передбачена процесуальним законом, однак суд першої інстанції таких вимог і правил не дотримався, чим порушив норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, а тому колегія суддів відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню. Водночас доводи апеляційної скарги щодо застосування судом апеляційної інстанції позовної давності до спірних правовідносин є неприйнятними, оскільки боржником ОСОБА_3 , яка саме є стороною цих правовідносин, така заява не заявлялася.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни

рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

З урахуванням задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню 1 551.98 грн судового збору, сплаченого при зверненні до суду з позовом, а з МКП «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2 881 грн 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовну заяву Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 32 562 грн 89 коп. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» 26 308 грн 91 коп. заборгованості по оплаті за спожиті послуги водопостачання та водовідведення станом на 31 березня 2018 року та 1 551 грн 98 коп. судового збору.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 2 881 грн 40 коп. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року