Ухвала

07 грудня 2021 року

місто Київ

справа № 2-1156-1/10

провадження № 61-16848ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК» (далі - ПАТ «ОТП БАНК») у січні 2010 року звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 412 623, 03 дол. США, що за курсом НБУ на день проведення розрахунку становить 3 295 950, 24 грн, та 80 904, 88 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП БАНК» заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2008 року № МL-009/321/2008 у розмірі 412 623, 03 дол. США, що за курсом Національного банку України на час ухвалення рішення становить 3 266 695, 20 грн, 80 904, 88 грн. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року відмовлено.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 12 жовтня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року.

У касаційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку звернення до Верховного Суду, при цьому наведено відомості, що рішення суду апеляційної інстанції від 22 березня 2011 року отримано заявником 22 квітня 2011 року.

Заявник не наводить будь-яких доводів щодо підстав для поновлення процесуального строку касаційного оскарження ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року.

Щодо оскарження ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року ОСОБА_1 зазначила, що про ухвалення зазначеного рішення вона дізналася 08 жовтня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання, з метою обов`язкового наведення тих виключних обставин, що були причиною пропуску строку на касаційне оскарження заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 раку та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року, що передбачені пунктами 1 та 2 частини третьої статті 394 ЦПК України, та надати відповідні письмові докази на підтвердження існування таких виняткових обставин.

Від ОСОБА_1 у грудні 2021 року надійшли документи на усунення недоліків касаційної скарги.

Обґрунтовуючи пропуск строку на звернення із касаційною скаргою, зокрема на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року, заявник зазначає, що копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року, якою її касаційну скаргу на зазначене рішення суду апеляційної інстанції повернуто, ОСОБА_1 не отримувала, про її наявність дізналася 05 жовтня 2021 року. Також посилається на те, що у 2010-2011 роках заявник хворіла, перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні.

На переконання заявника, зазначені доводи підтверджують існування виключних обставин, що були причиною пропуску строку на касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Верховний Суд вивчив подану заяву, касаційну скаргу та додані документи, за результатом чого зробив висновок, що зазначені обставини, які, на думку ОСОБА_1 , зумовили пропуск строку на подання касаційної скарги на заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 раку та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції огляду на таке.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

У §§ 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з підпунктом 14 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 325 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду. У разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) погодився із висновком суду апеляційної інстанції щодо застосування тих норм процесуального права, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення.

У наведеній справі Верховний Суд визнав, що зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, погоджуючись із висновком суду апеляційної інстанції, який відмовив у відкритті апеляційного провадження, врахував, що заявник знала про існування рішення суду першої інстанції, ухваленого 24 квітня 2013 року, копію якого їй було вручено 17 травня 2013 року, 31 травня 2013 року подала заяву про перегляд заочного рішення, яку 11 вересня 2013 року судом розглянуто, у задоволенні заяви відмовлено, втім лише 03 квітня 2018 року, тобто майже через п`ять років з часу ухвалення та отримання відповідачем заочного рішення, воно було оскаржено до апеляційного суду. Верховний Суд також погодився із висновком суду апеляційної інстанції, що у наведеній ситуації поважність причин пропуску процесуального строку не має правового значення.

Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що у разі подання касаційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення, строк на касаційне оскарження може бути поновлений лише за наявності двох умов, а саме: 1) якщо заявник не був повідомлений про розгляд справи або не залучений до участі у ній, за умови, що суд ухвалив рішення про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) строк на касаційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Враховуючи, що ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду від 22 березня 2011 року, касаційна скарга, яка надійшла до Верховного Суду у жовтні 2021 року, подана із пропуском процесуального строку, тобто більше ніж через десять років з часу ухвалення та отримання ОСОБА_1 копії рішення суду апеляційної інстанції за результатами розгляду її апеляційної скарги.

У наведеній ситуації з метою вирішення процесуального питання допуску до касаційного оскарження судових рішень суд касаційної інстанції враховує, оцінює та перевіряє наведені заявником виняткові обставини, які зумовили тривалий пропуск строку звернення із касаційною скаргою, тобто ті обставини, які визначені виключно у частині третій статті 394 ЦПК України.

Усуваючи недоліки касаційної скарги, ОСОБА_1 навела два доводи: незнання про ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року та перебування заявника у 2010-2011 роках на амбулаторному та стаціонарному лікуванні.

Верховний Суд ознайомився із долученими заявником медичними документами на підтвердження перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 10 червня 2010 року до 24 червня 2010 року, з 17 жовтня 2011 року до 07 листопада 2011 року, з 07 листопада 2011 року до 21 листопада 2011 року; санаторно-курортному лікуванні у період з 30 грудня 2010 року до 10 січня 2011 року, з 29 грудня 2012 року до 18 січня 2013 року; періодичного огляду у терапевта; направлення на консультації; звернення 29 березня 2013 року до травмпункту із побутовою травмою плечової кістки. Останній медичний допис датований 05 квітня 2013 року.

Інших письмових доказів, зокрема і тих, які можуть підтвердити тяжкий і тривалий перебіг хвороби ОСОБА_1 , заявником не надано, відповідно наведене дає підстави для висновку, що пропуск процесуального строку у період з 05 квітня 2013 року (останній медичний допис) до 12 жовтня 2021 року (звернення із касаційною скаргою) не обґрунтовано винятковими обставинами та не підтверджено письмовими доказами.

Також Верховний Суд визнає, що наведені заявником обставини медичного характеру не є триваючими, за своїм характером є періодичними, тобто такі обставини не зумовлюють існування перешкод у вчиненні стороною процесуальних дій у межах строків, визначених законом.

Додатково Верховний Суд врахував визнані заявником відомості, що ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року отримано нею 22 квітня 2011 року, ОСОБА_1 скористалася своїм правом на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції, звернувшись першого разу із касаційною скаргою 03 травня 2011 року, проте, у подальшому у межах визначених процесуальних строків заявник не зверталася із касаційною скаргою, повторно звернулася з такою скаргою лише у жовтні 2021 року.

Доводи касаційної скарги про те, що 08 жовтня 2021 року заявник дізналася про ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, Верховний Суд бере до уваги, оскільки наведене суперечить загальним засадам добросовісності процесуальної поведінки учасника справи, який у межах розумних строків має здійснювати заходи щодо отримання інформації про стан його справи. У наведеній ситуації касаційна скарга від імені ОСОБА_1 надійшла до суду касаційної інстанції у травні 2011 року, за твердженням заявника, вона дізналася про повернення її касаційної скарги лише у жовтні 2021 року, тобто за спливом строку у понад 10 років, відповідно у цьому випадку заявник мала навести виняткові обставини, що зумовили значний пропуск процесуального строку, при цьому, наявність поважних причин пропуску цього строку не має правового значення.

Отже, касаційна скарга та заява про усунення її недоліків не містять доводів та обґрунтування, що пропуск ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження допущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили або що заявника не повідомлено про розгляд справи.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить положення res judicata (з латини «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

З огляду на те, що із касаційною скаргою ОСОБА_1 звернулася більше ніж через рік після ухвалення оскаржуваних судових рішень, за відсутності виключних обставин, які наведено у частині третій статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Безпідставне поновлення процесуального строку, пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду та за відсутності підстав, які можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності та вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Виходячи з основних засад судочинства, згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України, право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується виключно у визначених законом випадках, що повністю відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ щодо можливості держави встановлювати певні обмеження права на перегляд судового рішення судами вищого рівня (рішення у справах: «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець керувався такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини та громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац 6 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Правила, які конкретизують положення Конституції України щодо обмеження можливості касаційного оскарження рішень суду також визначені у ЦПК України, статтею 390, частиною третьою статті 394, передбачені процесуальні строки касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Забезпечене Конституцією України право на судовий захист і забезпечене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд не порушуються такими викладеними у законах процесуальними механізмами допуску до касаційного перегляду.

Зважаючи на наведене, керуючись принципом верховенства права при здійсненні правосуддя, виходячи з основних засад судочинства, якими відповідно до пункту 8 частини 1 статті 129 Конституції України є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення виключно у визначених законом випадках, а також враховуючи те, що касаційна скарга подана на судові рішення, які ухвалено понад рік тому, Верховний Суд вважає, що відмова у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 відповідає принципу правової визначеності, не свідчить про обмеження заявника у праві на касаційне оскарження.

Щодо оскарження ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику.

Відповідно до статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Чинним ЦПК України не передбачено повноважень Верховного Суду щодо перегляду судових рішень суду касаційної інстанції, інакше ніж в порядку частини першої статті 423 ЦПК України, де визначено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення суду, зокрема, апеляційної інстанції та відсутні підстави вважати, що заявник була позбавлена можливості скористатися своїм процесуальним правом щодо подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк, а також подано касаційну скаргу на ухвалу суду касаційної інстанції, яка не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2011 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2011 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак