ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 605/674/20Головуючий у 1-й інстанції Горуц Р.О.
Провадження № 22-ц/817/703/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

за участю секретаря Стецюк М.А.

та сторін представника позивача АТКБ Приват Банк - Панькова О.П.,представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бойко П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №605/674/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 05 квітня 2021 року, ухваленого суддею Горуц Р.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року представник АТ КБ ПриватБанк (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

10 березня 2021 року позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог.

В обґрунтовуванні позовних вимог позивач зазначав, що відповідач 28 грудня 2007 року добровільно звернувся до позивача із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_1 своїм підписом у вищевказаній заяві від 28 грудня 2007 року, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті банку - складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір).

Вказував, що на підставі договору відповідачу у даній справі було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт на суму 250 грн, який було передано відповідачу у користування у вигляді банківської картки.

Стверджував, що в подальшому, кредитний ліміт було поступово збільшено до 8000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач просив стягнути із відповідача заборгованість за договором від 28 грудня 2007 року, а саме:

- 7758,27 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 19814,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

- 1488,84 грн. - заборгованість за пенею.

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 05 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача в межах ним понесених.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від АТ КБ "ПриватБанк" поступила апеляційна скарга, в якій позивач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування у т.ч. щодо сплати відсотків і штрафу;

-із виписки по картковому рахунку чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, тощо, однак кредитні кошти Банку не повернув;

-основні умови кредитування, які були дійсні на момент укладення договору (у т.ч. процентна ставка за кредитом) викладені в підписаній відповідачем заяві та довідці про умови кредитування;

Вважає, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

На апеляційну скаргу поступив відзив від представника відповідача Бойка П.В., у якому адвокат просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зокрема вважає подану апеляційну скаргу безпідставною, оскільки на його думку оскаржуване рішення суду законне та обґрунтоване.

Зазначає, що апеляційна скарга є суперечлива за змістом, оскільки апелянт у своїй прохальній частині просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове рішення,яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, однак під час судового розгляду справи 10 березня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про істотне зменшення позовних вимог.

Окрім того сторона відповідача стверджує, що позивачем порушено вимоги Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Банк допустив списання грошових коштів ОСОБА_1 невідомими особами у той час коли кредитна картка знаходилася у відповідача.

У судовому засіданні представник позивача АТ КБ Приват Банк - Паньков О.П. підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бойко П.В. заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вонипідтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 28 грудня 2007 року укладеного між банком та ОСОБА_1 станом на 31 січня 2021 року, сума коштів внесена відповідачем на погашення заборгованості становить 465240,40 грн, а тому прийшов до висновку, що заборгованість у ОСОБА_1 перед банком по даному кредитному договору, відсутня.

Проте колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам та матеріалам справи, виходячи з наступного.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як вбачається із змісту позовної заяви, відповідач 28 грудня 2007 року добровільно звернувся до позивача із заявою про приєднання до Умов та Прав надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідач ОСОБА_1 своїм підписом у вищевказаній заяві від 28 груді 2007 року, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті банку - складає між ним та банком договір про надання банківських послуг(далі - договір).

На підставі договору відповідачу у даній справі було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт на суму 250 грн, який був передано відповідачу у користування у вигляді банківської картки.

В подальшому, кредитний ліміт було поступово збільшено до 8000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 .

У поданій, представником позивача заяві про зменшення розміру позовних вимог, Банк просить стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року у розмірі 29061,77 грн., а саме:

- 7758,27 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 19814,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

- 1488,84 грн. - заборгованість за пенею.

У заяві від 28 груді 2007 року міститься умова, згідно якої відповідач ОСОБА_1 згідний, що така заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 7758,27 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем було погашено заборгованість по пені у розмірі 465240 грн.44 коп. з посиланням на розрахунок, який надано позивачем, у зв`язку із чим суд першої інстанції зазначив, що відповідачем погашено кредитну заборгованість.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник АТ КБ Приват Банк спростував, що сума коштів яка зазначена в розрахунку заборгованості на а.с. 97, як внесена ОСОБА_1 15.10.2020 року в сумі 465240,40 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором, фактично слід вважати, що було списано самим Банком.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бойко В.П. в засіданні апеляційної інстанції пояснив, що ОСОБА_1 не знімав 05.04.2015 року коштів в сумі 6832,80 грн., у зв`язку із чим він звертався до Банку та правоохоронних органів, у зв`язку із чим його платіжну картку було заблоковано, не підтверджується належними та допустимими доказами. Із поданого розрахунку заборгованості за договором вбачається, що боржником ОСОБА_1 після 05.04.2015 року проводилися грошові операції через кредитну картку, зокрема 09 квітня 2015 року поповнено на 200 грн. готівкою, 09 квітня 2015 року та 06 травня 2015 року через кредитну картку проводилися покупки товарів, 10 червня 2015 року кредитну картку поповнено на 200 грн. готівкою.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним Договором б/н від 28 грудня 2007 року в частині заборгованості по тілу кредиту у розмірі 7758грн.27 коп .

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що вирішуючи спір, в кожному конкретному випадку суду необхідно на підставі належних та допустимих доказів оцінювати обставину укладення такого договору та його умови.

У заяві позичальника від 28 грудня 2007 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, чи інших видів відповідальності.

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ОСОБА_1 та банком договір кредиту.

Однак, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи на обслуговування карти, які долучені до справи, не можуть визнаватись як складова частина кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки вони не містять ані дати їх складання, ані підпису позичальника, чи будь-якої іншої ознаки, яка б могла дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме із цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту.

Позивач не довів того, що саме з Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, котрі долучені до матеріалів справи відповідач ознайомився і погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Тому суд позбавлений можливості визначити, чи вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили наведені банком у позовній заяві умови, зокрема, щодо розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів).

Роздруківки із сайту позивача Умов та Правил, Тарифів належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12травня 1991року «Про захист прав споживачів».)

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону «Про захист прав споживачів», споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту таУмов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду висловила вищезазначену правову позицію в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині заборгованості за простроченими відсотками та заборгованості за пенею.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення. Позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ Приват Банк 7758 грн.27 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту. В решті задоволення позову відмовити.

Крім того, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 27% (7758,27 *100:29061,77), та стягує з відповідача на користь позивача суму судового збору в суді першої інстанції у розмірі 567, 54 грн. та в суді апеляційної інстанції у розмірі 851,31 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 05 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк 7758 грн.27 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір у розмірі 567 грн.54 коп. понесений в суді першої інстанції та у розмірі 851, 31 грн. понесений у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 07 вересня 2021 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Парандюк Т.С.

Судді : Хома М.В.