ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6742/21 Справа № 182/5859/20 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Барильської А.П.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополь, Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ боргу.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 20 листопада 2004 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року розірвано.

Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 03 серпня 2010 року позивач отримав у батька відповідача ОСОБА_3 у позику суму коштів у розмірі 300 000 грн., які були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача та повернення боргу, взятого також у ОСОБА_4 , тому вважає що, відповідно до положення ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України, отримані позивачем грошові кошти від батька відповідача ОСОБА_3 згідно розписки від 03 серпня 2010 року, є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 .

Також зазначає, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року з позивача на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , стягнуто суму боргу в розмірі 300 000 грн. за договором позики від 03 серпня 2010 року, однак до набрання цього рішення законної сили позивач не вважав себе зобов`язаним за договором позики та знав про його існування. Вважає, що відповідачем порушено його право власності на 1/2 частину грошових коштів, отриманих у борг від ОСОБА_3 03 серпня 2010 року.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що договір позики від 03 серпня 2010 року укладений в інтересах сім`ї, тому створює для відповідача відповідні обов`язки, при цьому відповідачем ОСОБА_2 не заявлялася вимога про визнання договору позики від 03 серпня 2010 року такою, що укладена другим з подружжя тобто позивачем, без її згоди, що також, на його думку свідчить про належність спірного договору позики від 03 серпня 2021 року до об`єкта спільної сумісної власності подружжя та укладення такого договору в інтересах сім`ї.

Крім того позивач зазначив, що у 2008 році відповідач захворіла, у зв`язку з чим потребувала значні грошові кошти, яких у неї не було, тому вони вимушені були взяти у борг грошові кошти у ОСОБА_4 у сумі 70 000 грн., які після 03 серпня 2010 року повернули. Таким чином грошові кошти в сумі 300 000 грн. були використані, у тому числі, і для повернення боргу, отриманого в 2008 році у ОСОБА_4 в інтересах їх сім`ї, для лікування влітку 2008 року відповідача.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300 000 грн., отримані 03 серпня 2010 року від ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі; поділити суму боргу в сумі 300 000 грн., отриману за договором позики від 03 серпня 2010 року, як спільне майно подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 150 000 грн., як 1/2 частину отриманих грошових коштів за укладеним під час шлюбу договором позики від 03 серпня 2010 року та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог.

В мотивування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом не враховано, що він з відповідачем перебував у шлюбі та в період шлюбу, а саме 03 серпня 2010 року позивач отримав від батька відповідача ОСОБА_3 у позику суму коштів у розмірі 300 000 грн., та ці кошти були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача, тому згідно ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України вважає, що ці грошові кошти, отримані позивачем від ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2 .

Також позивач ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати, які викладені в Постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Апелянт зазначає про те, що договір позики, укладений 03 серпня 2010 року в інтересах сім`ї, тому створює для відповідача відповідні обов`язки, натомість відповідач не заявляла вимоги про визнання договору позики такою, що укладена другим з подружжя тобто позивачем, без згоди відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_5 ,який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2004 року сторони уклали шлюб. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14-16).

03 серпня 2010 року ОСОБА_3 надав у борг позивачу ОСОБА_1 300 000 грн., про що останній надав розписку, та зобов`язався повернути позику частинами або однією сумою до 03 серпня 2011 року. Однак ОСОБА_1 не повернув позивачу вказані грошові кошти (а.с. 41).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , суму боргу в розмірі 300 000 грн. (а.с. 9-13).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року залишено без змін (а.с. 81-83).

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти за договором позики від 03 серпня 2010 року є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , та не доведено витрачання їх ОСОБА_6 в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п. 1 ч. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Частиною першою статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відтак, у спірних правовідносинах підлягає дослідженню, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у Постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №752/7501/18 та від 10 лютого 2021 року у справі №751/7831/17.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є Конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 серпня 2010 року ОСОБА_3 надав у борг ОСОБА_1 300 000 грн., про що останній надав розписку, згідно якої, зобов`язався повернути позику частинами або однією сумою до 03 серпня 2011 року, однак ОСОБА_1 не повернув позивачу вказані грошові кошти (а.с. 41).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , суму боргу в розмірі 300 000 грн. (а.с. 9-13).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року залишено без змін (а.с. 81-83).

Однак, позивачем відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти за договором позики від 03 серпня 2010 року є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , та не доведено, що кошти були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки відсутні підстави для визнання боргу за розпискою від 03 серпня 2010 року спільним боргом подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 так як, належними, допустимими та достовірними доказами не доведено витрачання їх позичальником ОСОБА_6 в інтересах сім`ї.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не враховано, що він з відповідачем перебував у шлюбі та в період шлюбу, а саме 03 серпня 2010 року позивач отримав від батька відповідача ОСОБА_3 у позику суму коштів у розмірі 300 000 грн., та ці кошти були витрачені на потреби їхньої родини, а саме, для лікування відповідача, тому згідно ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України вважає, що ці грошові кошти, отримані позивачем від ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2 , оскільки позивачем відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти за договором позики від 03 серпня 2010 року є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , та не доведено, що кошти були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача та повернення боргу ОСОБА_4 .

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати, які викладені в Постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, оскільки в зазначеній Постанові Велика Палата вказувала на те, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використовується для потреб сім`ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім`ї, він не створює обов`язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Отже, висновки суду першої інстанції у цій справі не суперечать висновкам щодо застосування норм права, які сформульовані Великою Палатою у справі №372/504/17 від 21 листопада 2018 року, оскільки у даній цивільній справі не встановлено ні факт надання згоди дружиною - відповідачем ОСОБА_2 на отримання чоловіком позивачем ОСОБА_1 позики у ОСОБА_3 на лікування відповідача, ні факт використання позичених коштів в інтересах сімї.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наведена позивачем, як приклад для застосування висновки Великої Палати, які викладені в Постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якій предметом позову є поділ майна подружжя, не може бути прикладом застосування відповідних норм права, оскільки в даній цивільній справі предметом спору є визнання грошових котів спільною сумісною власністю подружжя та поділ боргу .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що договір позики, укладений 03 серпня 2010 року в інтересах сім`ї, тому створює для відповідача відповідні обов`язки, натомість відповідач не заявляла вимоги про визнання договору позики такою, що укладена другим з подружжя тобто позивачем, без згоди відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти за договором позики від 03 серпня 2010 року є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , та не доведено, що кошти були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінив допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову та повернення боргу ОСОБА_4 .

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року

Головуючий:

Судді: