ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року

м.Суми

Справа №592/2935/20

Номер провадження 22-ц/816/1153/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 травня 2021 року в складі судді Костенка В.Г., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 24 травня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнення 159646 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 14 січня 1978 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який 08 серпня 1995 року рішенням суду було розірвано, але фактично сторони зберегли сім`ю і продовжили жити разом. 12 березня 2013 року сторони придбали спірну квартиру та зробили в ній ремонт. Крім того, за час перебування у шлюбі накопичили кошти у сумі приблизно 13000 доларів США, які зберігалися на депозитних рахунках відповідачки в установах банків. У липні 2019 року заявник дізнався, що 27 лютого 2013 року відповідачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу, а у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідачки з пропозицією про поділ накопичених коштів та квартири як спільного майна, на який відповіді не отримав, а тому просить задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, а також стягнути з відповідачки 71400 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачка у суді підтвердила, що кошти на придбання спірної квартири були зібрані до 2013 року, тобто до отримання нею свідоцтва про розірвання шлюбу та під час спільного проживання із заявником. Крім того, квартира АДРЕСА_2 була набута відповідачкою за договором довічного утримання зі згоди позивача, а відтак отримані від її продажу кошти (114778 грн) є спільною власністю подружжя. Частина коштів від продажу вказаної квартири була витрачена на придбання спірної квартири. Як з`ясував суд, на депозитних рахунках в банку ОСОБА_2 мала 142800 грн. При цьому, відповідачка визнала, що вказані кошти були накопичені під час шлюбу з позивачем. На думку заявника, показання свідків щодо проживання сторін в окремих кімнатах квартири правового значення не мають, оскільки не свідчать про припинення шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що спірну квартиру придбала після розірвання шлюбу за особисті кошти. Крім того, у справі № 592/15228/18 про встановлення порядку користування спірною квартирою ОСОБА_1 стверджував, що спільного господарства з ОСОБА_2 давно не веде. Спірні кошти також вважає особистими, оскільки накопичила їх також після розірвання шлюбу. Крім того, на депозитному рахунку заявниця мала лише 71902,49 грн, а не 142800 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 14 січня 1978 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 серпня 1995 року було розірвано (а.с. 7).

27 лютого 2013 року ОСОБА_2 зареєструвала розірвання шлюбу і отримала відповідне свідоцтво (а.с. 42).

ОСОБА_1 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу 18 липня 2019 року (а.с. 8).

Зазначеним рішенням суду від 08 серпня 1995 року у цивільній справі № 2-1117/1995 судом було встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені 1,5 місяця до ухвалення рішення через пияцтво чоловіка та сварки (а.с. 7).

03 грудня 2004 року ОСОБА_2 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_3 , за умовами якого вона набула прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 65).

Вказану вище квартиру ОСОБА_3 22 квітня 1997 року заповів ОСОБА_2 (а.с. 64).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 34).

04 грудня 2012 року ОСОБА_2 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за 114778 грн (а.с. 29-32).

12 березня 2013 року ОСОБА_2 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 216000 грн (а.с. 35-38).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 на депозитному рахунку в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» мала депозитні вклади в національній валюті, а саме: 17 жовтня 2013 року відкрито депозитний вклад на суму 70000 грн; 18 січня 2014 року - 72800 грн; 19 березня 2014 року 1000 грн; 19 жовтня 2015 року 571,89 грн. Також ОСОБА_2 мала депозитні вклади в іноземній валюті, а саме: 16 квітня 2015 року 540 доларів США; 19 жовтня 2015 року 545 доларів США; 25 квітня 2016 року 584 долари США; 02 листопада 601,27 Доларів США; 06 травня 2017 року 621,20 доларів США; 10 листопада 2017 року 936,72 доларів США; 11 травня 2018 року 1105,46 доларів США; 13 листопада 2018 року 1118,99 доларів США (а.с. 157).

В Акціонерному товаристві «Ощадбанк» ОСОБА_2 на вкладному рахунку з 27 серпня 2014 року по 03 червня 2020 року мала 70000 грн, які за відповідними договорами щороку розміщувала на вкладних рахунках та отримувала відповідні проценти (а.с. 120-155).

Під час розгляду справи судом першої інстанції з показів свідків була з`ясована обставина того, що сторони після офіційного розлучення залишились проживати у спірній квартирі, зайнявши окремі кімнати, проте спільного господарства не вели.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що зареєстрований шлюб між сторонами тривав з 14 січня 1978 року по 27 лютого 2013 року, тобто до дня реєстрації розірвання шлюбу. Відтак, після розірвання шлюбу відповідачка придбала спірну квартиру, яка є її особистою власністю. Позивач не надав суду належних, достатніх і переконливих доказів набуття прав на спірну квартиру як спільну сумісну власність, як і не довів, що на момент придбання квартири перебував з відповідачкою у сімейних відносинах. Крім того, позивачем не доведено походження коштів, внесених позивачкою на депозит, у період після розірвання шлюбу. На думку суду, саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З огляду на встановлені у справі обставини та наявні письмові докази, суд дійшов правильного висновку, що спірна квартира була набута відповідачкою ОСОБА_2 після реєстрації розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 за особисті кошті, а тому це нерухоме майно не є спільною власністю сторін та не підлягає поділу. Зокрема згідно п. 4.2 договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 35) ОСОБА_2 доводить до відома всіх зацікавлених осіб, що квартира придбавається за особисті кошти, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на момент її придбання в зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Даний договір позивачем не оспорювався, про що останній не заперечував в суді апеляційної інстанції.

Доводи апелянта про придбання спірної квартири за кошти виручені від продажу квартири, набутої за договором довічного утримання позивачем також не доведено. Апелянт не заперечував, що кошти виручені від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , використовувалися на потреби подружжя до реєстрації розірвання шлюбу.

Також позивачем не доведено, що за час подружнього життя сторонами набуто 319293 грн, а ОСОБА_1 має право на 159646 грн, як на 1/2 частину цих коштів. Як вбачається з матеріалів справи депозитні рахунки на ім`я відповідача були відкриті після реєстрації розірвання шлюбу між сторонами. Позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік і дружина після реєстрації розірвання шлюбу позивачем не заявлялися.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 належними доказами не підтверджені, а ґрунтуються лише на припущеннях.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування чи зміни даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук