Справа № 461/6055/21
Провадження № 4-с/461/39/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2021 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Романюка В.Ф.

за участю:

секретаря судового засідання Цюпака В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові скаргу Генерального Консульства Республіки Польща у Львові в особі адвоката Жак Наталії Тадеївни на рішення державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Жак Н.Т. в інтересах Генерального Консульства Республіки Польща у Львові звернулася до суду із скаргою, в якій просить визнати рішення державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барна Остапа Мар`яновича про відкриття виконавчого провадження ВП №65701932 від 10.06.2021 року незаконним; Постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барна Остапа Мар`яновича про відкриття виконавчого провадження ВП №65701932 від 10.06.2021 року скасувати.

В обгрунтування поданої скарги покликається на те, що на виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 квітня 2020 року у справі № 461/579/18 за позовом ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Галицьким районним судом м.Львова 12.05.2020 року видано виконавчий лист №461/579/18 про негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць (14785,68 грн.).

10.06.2021 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барною Остапом Мар`яновичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65701932.

Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65701932 від 10.06.2021р. заявник отримав 16.07.2021 року. Тому, термін на оскарження постанови державного виконавця у ВП №65701932 від 10.06.2021 р. спливає 30.07.2021 р., відтак строк на оскарження зазначеної постанови не минув.

Заявник зазначає, що відкриваючи виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 461/579/18 від 12.05.2020р., виданого Галицьким районним судом м.Львова, та приймаючи постанову про стягнення коштів державним виконавцем не враховано норми міжнародного права, не отримано згоду компетентного органу Республіки Польща на виконання судового рішення відповідно до ст.32 Віденської Конвенції 1961 року, ч.1 ст. 79 ЗУ "Про міжнародне приватне право". Тому, на думку заявника, слід визнати рішення державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барна Остапа Мар`яновича про відкриття виконавчого провадження ВП №65701932 від 10.06.2021 року незаконним; Скасувати постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барна Остапа Мар`яновича про відкриття виконавчого провадження ВП №65701932 від 10.06.2021 року.

Заявник Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи.

06 вересня 2021 р. від представника Генерального Консульства Республіки Польща у Львові адвоката Жак Наталії Тадеївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її перебуванням в іншому судовому засіданні. Однак, таке клопотання судом до уваги не приймається, оскільки подане без підтверджуючих документів, а саме судового виклику. Крім цього, суд звертає увагу на те, що 29.07.2021 р. адвокатом Жак Н.Т. також подавалося клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із перебуванням у відпустці, однак теж без підтверджуючих документів.

З метою дотримання розумних строків розгляду скарги, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності представника Генерального Консульства Республіки Польща у Львові адвоката Жак Наталії Тадеївни, оскільки вона належним чином була повідомлена про час, дату та місце проведення судового засідання, додаткових пояснень чи документів не надала.

Стягувач ОСОБА_1 та старший державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барна О.М. у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату на місце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, з`ясувавши обставини справи, суд доходить до висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими для виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Суд встановив, що рішенням Галицького районного суду м.Львлва від 23 квітня 2020 р. визнано незаконним та скасовано наказ Генерального Консульства Республіки Польща у Львові №KG.LWOW.6020.46.2017від 29 грудня 2017 року про припинення строкового трудового договору, згідно якого ОСОБА_1 , референта Генерального консульства Республіки Польща у Львові, звільнено з 31 грудня 2017 року у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді референта Генерального Консульства Республіки Польща у Львові.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Стягнуто з Генерального Консульства Республіки Польща у Львові (адреса: м.Львів. вул.І.Франка, 110) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2018 року по 23 квітня 2020 року, включно, в розмірі 406 958 грн. 24 коп.

Стягнуто з Генерального Консульства Республіки Польща у Львові (адреса: м. Львів, вул. І.Франка, 110) в дохід держави судовий збір в розмірі 5751 грн. 18 коп.

На виконання вищевказаного рішення суду 12.05.2020 року видано виконавчий лист №461/579/18 про негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць (14785,68 грн.).

10.06.2021 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барною Остапом Мар`яновичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65701932, яка заявником отримана 16.07.2021 року. Термін на оскарження постанови державного виконавця у ВП №65701932 від 10.06.2021 р. спливає 30.07.2021 р., тому строк на оскарження зазначеної постанови не минув.

Із зазначеною постановою заявник не погоджується, з наступних підстав.

Боржником за вказаним виконавчим провадженням є Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові (орган іноземної держави - Республіки Польща).

У справах з іноземним елементом щодо приватно-правних відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представництва іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий та дипломатичний імунітет.

У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, виконання судових рішень відносно іноземної держави питання судового імунітету розглядається, зокрема відповідно до статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року (1;2). На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави.

Зважаючи на той факт, що відповідачем у цивільній справі (боржником) є саме Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові (іноземна держава), а не конкретно визначений дипломатичний агент, в практиці не відомі положення, норми або прецеденти щодо відмови від судового імунітету та юрисдикції всього дипломатичного представництва або консульської установи, як юридичної особи.

В міжнародному праві існують лише прецеденти щодо відмови від імунітету стосовно визначених консульських посадових осіб.

Зазначені прецеденти базуються на положеннях статті 45 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 45 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року, що передбачають можливість відмови держави, що акредитує, від імунітету/юрисдикції стосовно окремо визначених дипломатичних агентів (консульських посадових осіб).

При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийнято виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства.

Статтею 43 Віденської конвенції про консульські зносини і факультативні протоколи 1963 року (1;2) передбачено судовий імунітет стосовно консульських посадових осіб консульських службовців, що не підлягають юрисдикції судових чи адміністративних органів держави перебування, щодо дій, вчинених ними при виконанні консульських функцій, за винятком цивільного позову: що витікає з угоди, укладеної консульською посадовою особою чи консульським службовцем, в які вони прямо чи побічно не взяли на себе зобов`язання в якості агента держави, що представляється, третьої сторони за шкоду, заподіяну нещасним випадком в державі перебування, викликаною дорожньо-транспортним засобом, морським чи повітряним судном.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в України, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції від 18 квітня 1961 року про дипломатичні зносини і Віденської конвенції від 24 квітня 1963 року про консульські зносини.

Отже, національним законодавством України для консульських установ визначений судовий імунітет, окрім певних випадків, вичерпний перелік яких передбачений ст. 43 Віденської конвенції про консульські зносини.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід врахувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу.

Судовий імунітет поширюється на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи. Судовий імунітет полягає у непідсудності іноземних держав суду інших держав (п.8).

Згідно п.п.6, 8 пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову, виконання рішення і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави (стаття 32 Віденської Конвенції 1961 року, ч.1 ст. 79 ЗУ "Про міжнародне приватне право").

Відповідно до ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права (ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року).

Відкриваючи виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 461/579/18 від 12.05.2020р., виданого Галицьким районним судом м.Львова, та приймаючи постанову про стягнення коштів, на думку заявника, державним виконавцем не враховано вищезгадані норми міжнародного права, не отримано згоду компетентного органу Республіки Польща на виконання судового рішення відповідно до ст. 32 Віденської Конвенції 1961 року, ч.1 ст. 79 ЗУ "Про міжнародне приватне право", тому постанову слід визнати незаконної та її скасувати.

Вищевказані доводи заявника судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

Як встановлено рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23 квітня 2020 року, 05.01.2017 року між ОСОБА_1 та Генеральним Консульством Республіки Польща у Львові за посередництва виконавчого комітету Львівської міської ради, укладено трудовий договір громадянина України з іноземним наймачем. Згідно із п. 34 цього трудового договору сторони узгодили, що трудові спори між наймачем та працівником розглядаються згідно з чинним законодавством України. Пунктом 35 цього договору відзначено, що в решті питань, не передбачених даним договором, сторони керуються законодавством України.

Що стосувалося листа Департаменту державну протоколу МЗС України, надісланого на адресу суду (вх. №121 від 02.01.2020 року) із долученням ноти Посольства Республіки Польща в Україні за №AMB.KIJOW-WP.600.2019/683 від 24.12.2019 року, якою інформовано про відсутність згоди на розгляд позовної заяви ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначив, що до супровідного листа додана ксерокопія цього документа, який не містить інформації про уповноважену особу Посольства Республіки Польща в Україні, якою цей документ складено, як і не містить підпису такої особи.

Відтак, позиція Генерального Консульства Республіки Польща, яка викладена у скарзі стосується того, що справа розглянута не в порядку встановленому міжнародними договорами та законодавством України, а також державним виконавцем під час винесення оскаржуваної постанови не враховано вищезгадані норми міжнародного права, не отримано згоду компетентного органу Республіки Польща на виконання судового рішення відповідно до ст. 32 Віденської Конвенції 1961 року, ч.1 ст. 79 ЗУ "Про міжнародне приватне право", однак така позиція заявника, на думку суду не необгрунтованою.

Так, згідно Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 р. (ст.ст. 1, 31), Віденської конвенції про консульські зносини 1963р. (ст.1, ст. 43), Консульської конвенції між Україною та Республікою Польща 1993р. (ст.ст. 1, 16), а також Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав України (п. 1, 13), судовими імунітетами у цивільних справах наділені саме консульські посадові особи, а не установи. Про це ж йдеться і у ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно, зважаючи на наведені норми міжнародного права, законодавства України, а також п. 34 трудового договору, укладеного між сторонами, про який йшлося вище, дана справа розглянута за загальними правилами встановленими законодавством України, зокрема, і ЦПК України, а відтак рішення у даній справі підлягає до виконання за законодавством України.

Крім наведеного, незважаючи на свою позицію щодо неможливості розгляду справи в загальному порядку та наявність у відповідача судового імунітету, відповідач забезпечив участь представника в судовому засіданні в суді першої інстанції.

За вимогами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.1, ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

З урахуванням наведених вище норм та встановлених обставин справи, розглядаючи скаргу в межах заявлених вимог, суд прийшов до висновку, що постанова державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барна Остапа Мар`яновича про відкриття виконавчого провадження ВП №65701932 від 10.06.2021 року винесена в межах її повноважень відповідно до закону, відповідає нормах закону, а тому підстав для її визнання незаконної та скасування не має.

Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованості скарги Генерального Консульства Республіки Польща у Львові в особі адвоката Жак Наталії Тадеївни на рішення державного виконавця, тому її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 247, 447-453 ЦПК України, ст.ст. 12, 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд , -

постановив:

У задоволені скарги Генерального Консульства Республіки Польща у Львові в особі адвоката Жак Наталії Тадеївни на рішення державного виконавця, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвала суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 07 вересня 2021 року.

Суддя Романюк В.Ф.