БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 361/1220/20 провадження № 2/361/491/21
У Х В А Л А

«03» вересня 2021 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань Шаварин С.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні заяви відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі № 361/1220/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Броварської міської ради Броварського району Київської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Тех Сервіс», виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області, державний реєстратор виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Кравченко Сергій Григорович, про визнання правочинів недійсними, скасування записів про внесення змін до відомостей щодо юридичної особи та зобов`язання вчинити дії, а також за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Броварська міська рада Броварського району Київської області в особі відділу реєстраційних дій Центру обслуговування «Прозорий офіс», товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Тех Сервіс», виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області, державний реєстратор виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Кравченко Сергій Григорович, про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання правочинів недійсними, скасування записів про внесення змін до відомостей щодо юридичної особи та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 13 квітня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

13 травня 2020 року відповідач ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов про визнання права власності на частку у статутному капіталі ТОВ «Глобал Тех Сервіс» у загальному розмірі 99 %.

Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 28 вересня 2020 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним.

09 квітня 2020 року та 12 травня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду аналогічні за змістом заяви про повернення позову та закриття провадження у справі з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Заяви мотивовані тим, що частина пред`явлених позивачем вимог (пункти 1-7 позовної заяви) стосується корпоративних відносин та віднесена до юрисдикції господарських судів відповідно до статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а на частину вимог (пункт 8 позовної заяви) поширюється юрисдикція адміністративних судів, стаття 19 Кодексу адміністративного судочинства України, так як спір виник із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його дій.

У підготовчому засіданні представник позивача ОСОБА_2

ОСОБА_6 заперечила проти заяв відповідача ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 заяви відповідача про повернення позову та закриття провадження у справі підтримав.

Решта учасників справи у підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Їхня неявка не перешкоджає вирішенню процесуальних питань у справі.

Вислухавши позиції присутніх у судовому засіданні учасників справи, перевіривши заяви та їх доводи, суд дійшов наступного висновку.

Заявляючи вимоги про визнання правочинів недійсними, скасування записів про внесення змін до відомостей щодо юридичної особи та зобов`язання вчинити дії, позивач в їх обґрунтування послався на те, що у провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області перебувала цивільна справа за його позовом до ОСОБА_1 та

ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики від 17 травня 2010 року у розмірі

3 913 864 грн. 49 коп. Ухвалою вказаного суду від 17 лютого 2017 року вжито заходів забезпечення позову, а саме заборонено відчуження, безоплатну передачу укладення договорів застави частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Глобал Тех Сервіс» будь-якій особі. Разом з тим, 20 лютого 2017 року здійснено державну реєстрацію змін до складу учасників вказаного товариства на підставі договорів купівлі-продажу від 18 лютого 2017 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також похідних від них договорів. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від

17 лютого 2017 року, що набрало законної сили 07 червня 2017 року, солідарно стягнуто на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_1 та ОСОБА_8 суму позики у розмірі 3 727 500 грн. 00 коп., 1 % річних від простроченої суми у розмірі 11 888 грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі 6 890 грн. 00 коп. Оспорювані договори щодо відчуження майна, укладені у період чинності ухвали про забезпечення позову та з метою свідомого ухилення ОСОБА_1 від подальшого виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до статті 167 Господарського кодексу України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Спір, що виник між сторонами у даній справі не є корпоративним та не є спором, що виник з господарських правовідносин, отже не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. У даному випадку спір виник з цивільних правовідносин між фізичною особою (позичальника), на користь якої постановлено судове рішення про стягнення заборгованості із фізичної особи (боржника), яка уклала оспорювані договори у період дії судової заборони з метою ухилення від виконання рішення суду. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач, не посилається на порушення його прав як засновника/учасника товариства та

будь-яких інших його корпоративних прав, визначених установчими документами чи законом, а вказує лише на неналежне виконання відповідачем свого обов`язку, що виник на підставі судового рішення. Таким чином, розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції загальних судів та має здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Щодо закриття провадження у справі у частині вимог про скасування у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів про внесення змін до відомостей про юридичну особу, то суд керується наступним.

Вирішуючи питання про підвідомчість спору, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічні положення викладені у пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», за змістом якого зазначено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним, необхідно виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України

(далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Слід зазначити, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового чи немайнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до суду із позовом про визнання правочинів недійсними. Вимоги щодо скасування записів про внесення змін до відомостей щодо юридичної особи є похідними від спору щодо майна відчуженого на підставі оскаржуваних договорів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що цей спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право цивільне, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 260, 353 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області

у х в а л и в:

У задоволенні заяв відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі № 361/1220/20 відмовити.

Ухвала за змістом статті 353 ЦПК України оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя В.О.Василишин