Головуючий у І інстанції Шевченко Т.М.
Провадження №22-ц/824/7590/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах та виселення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 лютого 2008 року, яка складає 267 583,01 дол. США, що на дату розрахунку еквівалентно 7 324 549,73 грн., відповідно до розрахунку станом на 06 квітня 2020 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - трикімнатну квартиру, площею 102,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 18.02.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 200 000 доларів США зі сплатою 12,4% річних, з кінцевим терміном повернення до 18 лютого 2033 року, цільове призначення кредиту - придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

В забезпечення виконання зобов?язань між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 18.02.2008 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення права вимоги за вказаним вище договором іпотеки, за умовами яких ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової і майнової вимоги до боржника за кредитним договором № 0 від 18.02.2008 року та договором іпотеки від 18.02.2008 року.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов?язань за кредитним договором № 0 від 18.02.2008 року, утворилась заборгованість, яка станом на 06.04.2020 року становить 267 583,01 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на дату розрахунку становить 7 324 549,73 грн.

Позивач, посилаючись на положення ст.ст. 590 ЦК України, 3, 12, 33 Закону України «Про іпотеку» зазначає про наявність підстав, передбачених законом, для звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності.

Також позивач у позові зазначив, що згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться, зокрема, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження.

Крім того, позивач посилався на те, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Враховуючи викладене, позивач просив суд на підставі ст. 39 ч. 2, ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, прийняти рішення про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_2 , питання про звернення стягнення на яку порушене у позові.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року позов ТОВ «Кей-Колект» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ТОВ «Кей-Колект» подавна нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що судом помилково відмовлено в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності. При цьому, судом було взято до уваги правову позицію Верховного Суду України у постанові № 6-11цс13 від 06 листопада 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, але не застосовано її положення. Так, суд в своєму рішенні встановив, що кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 18 лютого 2034 року. Таким чином, навіть, якщо ТОВ «Кей-Колект» пропущено строк позовної давності щодо платежів, які повинні були бути сплачені в період до 6 квітня 2017 року, судом не враховано, що з 2017 року відповідач ОСОБА_1 повинен ще 17 років здійснювати платежі за умовами кредитного договору, отже позов позивачем заявлено в межах позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 також подав на рішення суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року змінити у мотивувальній частині, що стосується висновків суду щодо визнання сторонами підтвердженого належними та допустимими доказами заявленого позивачем розміру заборгованості у сумі 267 583,01 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на дату розрахунку становить 7 324 549,73 грн. Необгрунтованими, на думку відповідача, є і висновки суду з приводу вимог позивача про виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки квартира лише частково придбана за кредитні кошти, а тому вважати її придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення, не можна, відповідно, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення відповідачі не підлягають.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник ОСОБА_1 - адвокат Киченок А.С., заперечив проти задоволення скарги ТОВ «Кей-Колект» та просив залишити її без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Прохоров І.Р. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав; проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Киченок А.С. в апеляційному суді апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав та просив про її задоволення; проти задоволення скарги ТОВ «Кей-Колект» заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги відповідача без задоволення та часткове задоволення скарги позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, витяг № 205578674 від 29.03.2020 року (а.с.47-49).

Також встановлено, що 18 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № , згідно якого банк надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 200 000 доларів США строком до 18 лютого 2033 року зі сплатою 12,40 % річних для особистих потреб позичальника, зокрема придбання трикімнатної квартири, загальною площею 102,20 кв.м., житловою площею 58,70 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8-21).

Згідно п. 7.8 кредитного договору, строк дії даного договору встановлюється з дати його укладення (підписання договору сторонами) до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

30.01.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.02.2008 року, якою змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 18 лютого 2034 року (а.с.23-24).

У додатковій угоді сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, згідно якої позичальник з дати підписання додаткової угоди зобов?язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає 2 100 доларів США, день сплати ануїтетного платежу - 18 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов?язаний сплатити ануїтетний платіж.

Крім того, сторони домовились про перенесення строків виконання зобов?язань позичальника зі сплати процентів за договором: сплата процентів, нарахованих згідно умов договору за використання кредитних коштів в період з 01.11.2008 року по 30.11.2008 року здійснюється позичальником в період з 01 по 18 жовтня 2013 року згідно умов договору; сплата процентів, нарахованих згідно умов договору за використання коштів в період з 01.12.2008 року по 31.12.2008 року, здійснюється позичальником у період з 01 по 18 листопада 2013 року згідно умов договору.

З метою забезпечення виконання зобов?язань за вказаним кредитним договором 18 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 77459, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.36-39).

Розділом 4 договору іпотеки сторонами визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до змісту вказаного розділу іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов?язання за цим договором або будь-якого зобов?язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Звернення стягнення здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодавцю.

Також встановлено, що 12 грудня 2011 року між ПАТ УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передано у власність ТОВ «Кей-Колект» право вимоги до боржників, в тому числі до боржника ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № від 18.02.2008 року (а.с.40-43).

12 грудня 2011 року між ПАТ УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до ст. 1 якого банк передав, а ТОВ "Кей-Колект" прийняв права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку № 1 до цього договору, в тому числі за договором іпотеки № 77459 від 18 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКІБ "УкрСиббанк" (а.с.44-46).

Станом на 06.04.2020 року, згідно з довідкою-розрахунком ТОВ «Кей-Колект», заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № від 18.02.2008 року становить 267 583,01 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на дату розрахунку становить 7 324 549,73 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 193 999,97 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на дату розрахунку становить 5 310 361,1 грн.; заборгованість за відсотками - 73 583,04 дол. США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на дату розрахунку становить 2 014 188,55 грн. (а.с.50).

Згідно із звітом про оцінку, складеним 10.04.2020 року ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», ринкова вартість об?єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 102,2 кв.м., становить 2 453 382 грн., що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на дату оцінки становить 90 000 дол. США (а.с.52-81).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, дійшовши висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для їхнього задоволення, застосував до вимог позивача позовну давність, вважаючи, що позивач заявив вимоги з її пропуском, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов`язання з урахуванням внесених до договору додатковою угодою змін визначений та погоджений сторонами до 18 лютого 2034 року (а.с.23).

Іпотека, як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, зважаючи на те, що зобов`язання, яке існує між сторонами та виникло на підставі укладеного між ними кредитного договору, має строк виконання, який на час ухвалення рішення не сплив та не був змінений шляхом надіслання кредитором боржнику вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання, застосування судом позовної давності до вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки є порушенням положень ст. 261 ЦК України, зважаючи на те, що іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову в позові, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог ТОВ «Кей-Колект», апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 572, ч. 1 ст. 575 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Як передбачено частинами 1 і 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом положень ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачами, підтверджується факт неналежного виконання боржником основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, є вимога позивача, як іпотекодержателя, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах.

Щодо вимоги ТОВ «Кей-Колект» про виселення відповідачів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15,від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

З матеріалів справи вбачається, що передана в іпотеку банку квартира АДРЕСА_2 була набута у власність іпотекодавцем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2008 року за кредитні кошти, отримані ним на підставі кредитного договору від 18 лютого 2008 року, що підтверджується п. 1.4. договору, згідно якого цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання трьохкімнатної квартири, загальною площею 102,20 кв.м., житловою - 58,70 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).

Отже, зважаючи на те, що квартира, передана в іпотеку банку в якості забезпечення виконання обов`язків ОСОБА_1 за кредитним договором, придбана ним за кредитні кошти, вимога позивача про виселення відповідачів з даної квартири є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_2 частково придбана за кредитні кошти, колегією суддів відхиляються, оскільки на їхнє підтвердження апелянтом суду не надано жодних доказів.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, надано належні, допустимі та достовірні докази, які відповідачами спростовані не були, колегія суддів дійшла висновку про наявність у справі підстав для задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири з виселенням із неї відповідачів.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що передана відповідачем в іпотеку квартира виступає як забезпечення його зобов`язань за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, та використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, у власності якого не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Загальна площа вищевказаної квартири становить 102,20 кв.м., що є меншим 140,0 кв.м., як про це зазначено у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином, зважаючи на те, що іпотечне майно відповідає критеріям, визначеним вищевказаним нормативним актом, дане майно не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) на час дії даного Закону.

Отже, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи викладене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову в позові - скасуванню із постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року - скасуватита постановити по справі нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 лютого 2008 року у розмірі 267 583,01 дол. США, що на дату розрахунку еквівалентно 7 324 549,73 грн. відповідно до розрахунку на 06 квітня 2020 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - трикімнатну квартиру, загальною площею 102,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселити з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зупинити виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: