Провадження № 2/234/3969/21
30 листопада 2021 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Данелюк О.М.,
за участю секретаря судового засідання Троянчук Т.В.
ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Приватного Малого Підприємства «ВІТ», юридична адреса: Донецька область м. Краматорськ, вул. О. Тихого. буд.№31А.
Про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, зміну формулювання, звільнення та відшкодування моральної шкоди,-
Обставини справи:
02.09.2021 року, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного Малого Підприємства «ВІТ» Про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, зміну формулювання, звільнення та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява вмотивована позивачем наступним:
ОСОБА_1 , працювала на посаді завідуючої аптекою у ПМП «ВІТ» з 06.01.2021 року. Наказом № 12-К від 02.08.2021 року, позивачку було звільнено з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України.
Звільнення вважає незаконним з наступних підстав.
Про бажання звільнитися позивачка усно попереджала керівника ПМП «ВІТ» ще за 2 тижні, але отримала у відповідь відмову з посиланням не те, що працювати нема кому і звільнитися вона зможе лише коли знайдеться їй заміна.
29.07.2021 року, позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням з 30.07.2021 року згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною, яка не досягла 14-річного віку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначену заяву вона намагалася вручити керівнику підприємства, але він у грубій формі відмовився її приймати, тому Позивачка направила поштою на офіційну адресу підприємства.
Відповідно до Експрес-накладної, лист вручено директору ПМП «ВІТ» - ОСОБА_3 , 30.07.2021 року у 11.14 год., але у звільненні за власним бажанням знову було відмовлено.
03.08.2021 року Позивачка вкотре звернулась до керівництва ПМП «ВІТ» з питання включення до її трудової книжки запису про звільнення за власним бажанням та проведення з нею повного розрахунку, на що отримала копію Наказу № 12-К від 02.08.2021 року про звільнення з посади у зв`язку з прогулом без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. При цьому на її прохання надати їй для ознайомлення Акт про відсутність її на роботі було відмовлено у грубій формі.
Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням і повинно здійснюватися із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
Прогул це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, абзац перший п. 24 постанови Пленум Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»).
В разі звільнення працівника за прогул роботодавець зобов`язаний документально підтвердити факт відсутності працівника на робочому місці та скласти акт про відсутність на робочому місці, підписаний комісією, що складається не менше ніж із трьох осіб. Визначаючи тривалість відсутності працівника, потрібно враховувати тільки його робочий час, до якого не включається перерва для відпочинку та харчування.
Факт відсутності працівника на робочому місці має бути відображений у табелі обліку робочого часу.
При цьому, в оскаржуваному Наказі Відповідач взагалі не зазначив в який день та час було вчинено прогул та не надав жодних доказів, що могли підтвердити відсутність Позивачки на робочому місці.
Крім того, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 за прогул, ПМП«ВІТ» усвідомлювало дійсні причини нез`явлення на роботу саме внаслідок подання нею заяви про звільнення за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, внаслідок неможливості продовжувати роботу в зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.
Зазначеними вище незаконними діями Відповідача Позивачу було завдано виняткових моральних страждань, що вимагає додаткових зусиль для наступної організації життя, відновлення порушених прав (звернення до адвоката та до Суду), пошук нової роботи за наявного компрометуючого наказу про звільнення за прогул, а також з огляду на її бездоганну ділову репутацію, оскільки своєю відповідальною поведінкою та сумлінною працею пройшла трудовий шлях від провізора до завідуючої аптеки.
Також Позивачка була вимушена у період з 29.07.2021 року (дати написання заяви про звільнення за власним бажанням) по 03.08.2021 року, по декілька разів на день приїжджати до ПМП «ВІТ» та вимагати видати їй трудову книжку на що, кожен раз її приходилось вислуховувати образи та лайки на свою адресу.
Безпідставне звільнення особи з роботи є позбавленням можливості заробітку на життя, що тягнене за собою моральні переживання та страждання.
Копію Наказу № 12-К від 02.08.2021 про звільнення з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України їй видали лише 03.08.2021 року, також видали і трудову книжку, при цьому відмовилися зробити в ній відповідний запис.
З урахуванням зазначеного вище, Позивач вважає, що належним способом судового захисту буде саме зобов`язання ПМП «ВІТ» внести до трудової книжки Позивачки запис про звільнення з наступним формулюванням: «Звільнена з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України».
Ухвалою Краматорського міського суду від 03.09.2021 року, провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду у спрощеному провадженні на 22.09.2021 року о 09:15 год.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але представник надала заяву, в якій просила позов розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача до суду не з`явився. Повідомлений належним чином про час та місце слухання справи через оголошення на сайті суду, про причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим зі згоди позивачки суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2)відповідач не з`явився в судове в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3)Відповідач не подав відзив;
Позивачка та її представник не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив:
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому, Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Ст. 124 Конституції України посилено гарантії захисту конституційних прав і свобод, у тому числі трудових, оскільки право громадян на працю є одним з головних у системі конституційних прав у нашій державі. Так, за змістом цієї статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно копії трудової книжки, ОСОБА_1 , працювала на посаді завідуючої аптекою у ПМП «ВІТ» з 06.01.2021 року. згідно наказу №1-к від 05.01.2021 року.
Наказом № 12-К від 02.08.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України.
Згідно заяви від 29.07.2021 року, позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням з 30.07.2021 року згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною, яка не досягла 14-річного віку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до Експрес-накладної лист вручено директору ПМП «ВІТ» - ОСОБА_3 , 30.07.2021 року у 11.14 год., але у звільненні за власним бажанням знову було відмовлено.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування додержання відповідності Наказу №33-к від 22.03.2021 року під час його прийняття та виконання покладено на Відповідача.
Відповідно до ст. ст. 3 та 4 КзПП України , законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Отже, розпорядчі акти власника чи уповноваженого органу повинні прийматися на підставі та на виконання Законодавства про працю та не суперечити йому.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Позивачка зверталась до Відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір був розірваний з іншої підстави - за прогул.
За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням і повинно здійснюватися із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
Прогул це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, абзац перший п. 24 постанови Пленум Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»).
В разі звільнення працівника за прогул роботодавець зобов`язаний документально підтвердити факт відсутності працівника на робочому місці та скласти акт про відсутність на робочому місці, підписаний комісією, що складається не менше ніж із трьох осіб. Визначаючи тривалість відсутності працівника, потрібно враховувати тільки його робочий час, до якого не включається перерва для відпочинку та харчування.
Факт відсутності працівника на робочому місці має бути відображений у табелі обліку робочого часу.
При цьому, в оскаржуваному Наказі Відповідач взагалі не зазначив в який день та час було вчинено прогул та не надав жодних доказів, що могли підтвердити відсутність Позивачки на робочому місці.
З урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги обставини справи та зміст позовних вимог, найбільш ефективним способом поновлення порушеного права ОСОБА_5 буде визнати незаконним та скасувати наказ №12-к від 02.08.2021 року, виданий ПМП «ВІТ» ОСОБА_4 про припинення трудового договору.
Копію Наказу № 12-К від 02.08.2021 про звільнення з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України, позивачці видали лише 03.08.2021 року, також видали і трудову книжку, при цьому відмовилися зробити в ній відповідний запис.
Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно з пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 20 липня 1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, … вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).
Згідно п.2.10 Інструкції у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.
У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.
З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що належним способом судового захисту буде саме зобов`язання ПМП «ВІТ» внести до трудової книжки Позивачки запис про звільнення з наступним формулюванням: «Звільнено за прогул без поважних причин по п.4 ст. 40 КЗпП України» - на « Звільнено по ч.1. ст. 38 КЗпП України за власним бажанням». Дату звільнення з «02.08.2021 року» змінити на «30.07.2021 року». Зобов`язати Приватне мале підприємство "ВІТ" внести запис до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 в розділі «Відомості про роботу» зазначити: «Звільнена за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України» та у розділі «Дата» зазначити «30 липня 2021 року».
Що стосується вимог по відшкодуванню моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Завдана позивачеві моральна шкода полягає в обмеженні гарантованого ст. 43 Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Незаконне звільнення призвело до моральних переживань позивача із-за протиправної поведінки відповідача, принижуючу його честь і гідність. Незаконні дії відповідача мали негативний вплив на репутацію Позивача, погіршило стан його здоров`я.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
П.2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.95 р. N 4 встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією України та законами України, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Пункт 8 даної постанови визначає, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси (ст.ст. 4, 5, 13, 43 ЦПК України).
Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди з урахуванням принципів розумності та співмірності у розмірі 3000 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення суду зазначається розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати: на професійну правничу допомогу;
Згідно положень ст.137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, за винятком суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Правова допомога може складатися у тому числі з надання консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, підготовки процесуальних документів.
Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги між позивачкою та адвокатом Шейко І.О., додаткову угоду№1 до договору від 19.08.2021 року, згідно якої: складання позовної заяви склало 2000 грн, участь у судових засіданнях- 750 грн, узгодження правової позиції- 250 грн, всього 3000 грн.
Таким чином, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
При поданні позовної заяви позивачем судовий збір сплачено з позовної вимоги про стягнення середнього заробітку у розмірі 908 грн; позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді в сумі не сплачував.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача судовий збір з задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до норм частини 3 статті 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3674 VІ "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Згідно п.п 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з позовної вимоги майнового характеру 908 гривень, та на користь держави з задоволених позовних вимог немайнового характеру про скасування наказу в сумі 908 грн.
Керуючись ст.ст.7, 10, 12, 13, 141, 258-259, 263-265, 273, 280 ЦПК України, ст.ст. 38, 47 235 КзпП, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного Малого Підприємства «ВІТ» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, зміну формулювання, звільнення стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу - задовольнити частково.
Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 із «Звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України» - на « Звільнено за ч.1. ст. 38 КЗпП України за власним бажанням». Дату звільнення з «02.08.2021 року» змінити на «30.07.2021 року».
Заочне рішення може бути переглянуте Краматорським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складене в одному екземплярі в нарадчій кімнаті.

Суддя Краматорського міського суду О. М. Данелюк