Провадження № 2/761/980/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - Кашпура В.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слінькова Ірина Геннадіївна, ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слінькова Ірина Геннадіївна, ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд:

1) визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г., за реєстровим №1482 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису: 31854823;

2) визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04 червня 2019 року між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 . Вищевказаний правочин позивач вважає недійсним, у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства, а саме укладаючи даний договір дарування позивач мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує позивач сторонньої допомоги та догляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У судовому засіданні, яке відбулося 21 січня 2020 року представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Кашпур Віктором Миколайовичем було долучено відзив на позовну заяву.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що він заперечує проти задоволення позову. Обґрунтовую це тим, що Договір та відображені у ньому фактичні обставини свідчать про те, що Договір не був укладений позивачем під впливом обману чи приховування фактів або збігу тяжких обставин, а згода дружини позивача (мати відповідача) не була отримана за аналогічних обставин, а навпаки, позивач уклав Договір у відповідності до свого волевиявлення за наявності нотаріально посвідченої згоди своєї дружини на укладення такого Договору. Окремо зауважив, що під час укладання договору нотаріус виконав належним чином свої обов`язки, роз`яснив зміст договору та його наслідки батькам відповідача.

19 березня 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Слінькової Ірини Геннадіївни.

В своїх поясненнях приватний нотаріус зазначила, що 04 червня 2019 року до неї звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з проханням посвідчити договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Посвідчення договору дарування відбувалося за місцем проживання позивача та його дружини. Причиною вказаного було похилий вік та стан здоров`я ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_5 .

Нотаріус в поясненнях зазначила, що перед тим, як сторони підписали вищевказаний договір , вона роз`яснила сторонам який саме договір вони підписують, які правові наслідки підписання договору дарування квартири. Нотаріус неодноразово наголосив на тому, що після укладення нотаріального посвідчення та проведення державної реєстрації права власності за обдарованим, дарувальник вже не буде власником квартири. Всі необхідні документи для посвідчення вказаного договору дарування нотаріусу були надані. Нотаріус зазначила , що на момент вчинення правочину були додержані всі вимоги законодавства та правочин відповідав дійсним намірам сторін.

На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-760 від 23 вересня 2020 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв`язку із наданням судді Кондратенко О.О. відпустки по вагітності та пологам.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року справу було прийнято до провадження судді Фролової І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

Позивач зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач зі своїм представником у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слінькова Ірина Геннадіївна у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. Проте суд зауважує, що у своїх письмових поясненнях нотаріус просила суд розглядати справу у її відсутність.

ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, причини неявки до суду не повідомила.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Судом під час розгляду справи було встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2019 року між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою Іриною Геннадіївною за реєстровим №1482.

Відповідно до умов договору вбачається наступне.

У пункті 1 Договору встановлено, що: «Я, ОСОБА_1 , передаю безоплатно у власність, а я, ОСОБА_3 , приймаю у власність нерухоме майно (дарунок), яким є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .»

Зі змісту договору вбачається, що спірна квартира на момент укладення договору належала ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Петровою Т.М. 27 серпня 1999 року за реєстровим №7-596 (бланк АВВ №534231), зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації 28 вересня 1999 року, записаного у реєстрову книгу № д. 54-172 за реєстровим №640.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 12 договору зазначено наступне: «Цей договір укладається за згодою дружини Дарувальника , ОСОБА_5 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г. 04 червня 2019 року за реєстровим №1481 (бланк ННН 509813), яка залишається при примірнику Договору, який зберігається у справах приватного нотаріуса.».

Також заслуговує на увагу зміст пункту 15 договору, відповідно до якого вбачається наступне: «Ми, Сторони, стверджуємо один одному та повідомляємо усім зацікавленим у тому особам, що:

- при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані нами;

- договір укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску;

- договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для Дарувальника обставин;

- правочин вчиняється наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним);

- цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).».

Як встановлено під час розгляду справи, а також наведене не спростовувалося сторонами, Договір був підписаний сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Під час розгляду справи було задоволено клопотання сторін щодо допиту свідків. Допитані свідки пояснили суду наступне.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що він є старшим сином позивача та братом відповідача. Пояснив, що на сімейному обговоренні було вирішено розподілити справедливо майно батьків між трьома братами. І він був би не проти, щоб квартира по ОСОБА_8 належала брату ОСОБА_9 , проте тоді вважає, що обов`язок доглядати батьків покладається саме на ОСОБА_9 . Крім того, вважає, що рішення про намір укласти договору дарування ОСОБА_9 мав би обговорити з батьками та ОСОБА_10 . А так він випадково дізнався, що батько щось підписував, і тільки згодом побачив що це договір дарування.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що він є середнім братом, що на квартиру не претендує, і що всі питання брати могли вирішити між собою. Пояснив, що допомагає батькам і ОСОБА_12 , і ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що є дружиною ОСОБА_7 . Зазначила, що ОСОБА_9 не приймає участі в догляді за батьками. Пізно вночі приїжджає і рано їде на роботу. Пояснила, що батьки розповіли про те, що ОСОБА_9 прийшов з незнайомими людьми та обманним шляхом сказав підписати документи. Що весь догляд за покійною матір`ю та батьком здійснює ОСОБА_12 . Пояснила, що ОСОБА_9 незаконно встановив в квартирі камеру.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що є дружиною ОСОБА_3 , пояснила що її чоловік постійно допомагає батькам, оплату комунальних платежів за квартиру по ОСОБА_15 . ОСОБА_9 готує батьку їсти, проводить два-три дні на тиждень разом з батьком.

Відповідач ОСОБА_3 , допитаний як свідок, показав, що з самого початку вважав, що квартира по ОСОБА_8 буде належати йому, оскільки за волею батьків по справедливості квартира має належати молодшому брату. Зазначив, що рішення про укладення договору було прийнято батьками , ОСОБА_9 підготував документи, привіз нотаріусу додому та було укладено вказаний договір. Пояснив, що батько та мати було в повній свідомості і розуміли, що вони підписують. Свідок пояснив, що батькам завжди допомагає, що фізично не має можливості бути присутнім на протязі дня з батьком, оскільки він працює, проте він неодноразово ініціював питання знаходження для батьків особи, яка б за ними доглядала в той час, коли він зайнятий на роботі. На таку пропозицію ОСОБА_12 відповідав, що у нього немає коштів.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування, посилається на положення ст. ст. 230, 233, 234 ЦК України, мотивуючи тим, що укладення даного договору мало на меті укладення договору довічного утримання. , відтак вважав, оспорюваний договір був укладений під впливом обману, є фіктивним та мав на меті вчинити прихований правочин, у зв`язку з чим такий договір підлягає визнанню недійсним. Крім того у судовому засіданні позивач посилався на те, що через поганий зір він не міг читати текст договору.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд критично відноситься до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог в частині вчинення відповідачем обману відносно нього, оскільки за наявними матеріалами справи судом не встановлено наявності на час укладення оспорюваного договору будь - яких усних чи письмових застережень відповідача про укладення в майбутньому договору довічного утримання. Сам договір дарування також не містить застережень щодо такого роду зобов`язань з боку обдарованого.

При цьому судом враховуються положення пункту 15 договору, в якому зазначено, що при укладенні договору сторонами відсутній будь - який обман, договір укладається зі справжньою волею, без застосування фізичного чи психічного тиску.

Як позивач показав у суді, нотаріусом їй був наданий текст договору для прочитання, при цьому в тексті договору не вбачається примітки нотаріуса про те, що через поганий зір позивач не може читати його текст.

Положеннями ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормою ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст. 230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Під час розгляду справи позивачем не доведено обставин навмисного введення його відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що Договір дарування квартири від 04 червня 2019 року був укладений шляхом обману, не створював для позивача реальних правових наслідків, а також мав не меті вчинення прихованого правочину.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного,тст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 6, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 230, 233, 234, 626, 638, 717 ЦК України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 263, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слінькова Ірина Геннадіївна, ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слінькова Ірина Геннадіївна, адреса місця знаходження - 01034, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд.25, оф.3,

ОСОБА_5 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_3 , РНОКПП - невідомий.

Повний текст рішення виготовлений 09 вересня 2021 року.

Суддя: