Дата документу 01.12.2021 Справа № 335/7557/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/7557/20 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Провадження №22-ц/807/3146/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Мальцевої Олени Олександрівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством „Виробництво №1 Закритого акціонерного товариства „Світлотехніка, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1». Наказом відповідача № 4 від 07.05.2020 року позивача було звільнено за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що у день звільнення відповідачем не було здійснено повного розрахунку по виплаті заробітної плати, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій за період з жовтня 2018 року по 07.05.2020 року, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 108 050,00 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку (13 робочих днів) у розмірі 4 023,76 гривень, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень та на правничу допомогу просив покласти на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , представник, адвокат Мальцева О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідач не виплачує наявну заборгованість по заробітній платі, при цьому матеріали справи не містять жодного первинного документу, який би підтверджував факт погашення такої заборгованості.Всі надані відповідачем докази не містять особистого підпису позивача та не мають доказової сили щодо предмета спору виплати позивачу заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник «Механічного заводу №1», адвокат Іванова Н.О., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів наявності заявленої до стягнення суми заборгованості по нарахованій заробітній платі у розмірі 108 050,00 гривень, надані суду розрахунки та докази в обгрунтування позовних вимог не підтверджують викладених у позові обставин, оскільки не містять достовірних і точних даних про розмір заборгованості. Напроти, відповідач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що на час звільнення позивача йому була повністю виплачена заборгованість по заробітній платі.За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позову щодо порушення права позивача на оплату праці не підтверджено належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законниї інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 08.12.2001 року працював в дочірньому підприємстві «Виробництво №1» Закритого акціонерного товариства «Світлотехніка» на посаді заступника директора із збуту та постачання.

01.08. 2003 року дочірне підприємство «Виробництво № 1» Закритого акціонерного товариства «Світлотехніка» було реоррганізовано в Товариство з обмеженою відповідальністю « Механічний завод № 1».

01.08.2004 року наказом № 60 від 01.08.2004 року позивача було переведено на посаду директора з технічних питань.

07.05.2020 року ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника директора з виробництва згідно наказу № 4 від 07.05.2020 року за власним бажання на підставі статті 38 КЗпП України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оплату праці", частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці

та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

В обгрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості по заробітній платі у розмірі 108 050,00 гривень позивачем надано роздруківку з веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України.

Однак, з поданого витягу не вбачається, що нараховані суми по заробітній платі позивачу не виплачені та залишаються заборгованістю, з поданого витягу встановлено лише нарахування щомісячних сум. Крім того, позивачем заявлено до стягнення заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2018 року по 07.05.2020 року, тоді як наданий витяг містить дані за період 2019-2020 років (а.с. 26-29).

Згідно з витребуваними судом доказами, наданими відповідачем на виконання ухвали суду від 20.04.2020 року, вбачається, що у зв`язку з звільненням матеріально-відповідальної особи директора ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 у ТОВ „Механічний завод № 1 проведено повну інвентаризацію активів та зобов`язань підприємства з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 03.07.2021 року, відповідно до наказів № 01-а від 03.07.2020 року, № 1-3Д від 15.07.2020 року, які долучено до матеріалів та враховано судом при вирішенні даної справи (а.с 155-156).

Новим директором «ТОВ Механічного заводу № 1» Швидкою В.В. згідно акту перевірки від 03 липня 2020 року у складі комісії було складео акт прийняття первинної документації, а саме : договори з контраагентами 2003-2009 року: вхідна документація видаткові з 2003-2010 років; печатка 1 шт; інвентарна карта основних засобів 2003 року; акти виконаних робіт за спожиту електроенергію 2003-2009 роки; звіти по електропостачанню 2003-2010 років; банківські виписки 2003-2008 років; приходні документи від контрагентів 2003-2010 років; договора водоканалу 2003-2015 років; договора палдивенергії 2015 року; акти звірки з постачальниками 2015 року; канцелярські приладдя; штампи відпуску; штампи заборони: акти пожежоперевірки; дирокол, ТМЦ та первинна документація передана не була ( а.с. 3 т. 3 ).

Тобто, з цього акту не вбачається, що 03 липня 2020 року директору ОСОБА_4 були переданні первинні бухгалтерські документи щодо обліку діяльності підприємства, в тому й числі, табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжні відомісті.

Зазначена первірка була проведена на підставі відомостей з особистого електронного кабінету ТОВ « Механічниц завод № 1» щодо сплати податків НДФЛ, ЄСВ та військового збору за 2019-2020 роки, а також банківької виписки та платіжних дорученть на підтвердження виплати заробітної плати працівникам.

За результатами проведеної перевірки встановлено, що ТОВ „Механічний завод № 1 (ЄДРПОУ 25487032) станом на 03.07.2020 року не має заборгованості по заробітній платі, що підтверджується довідкою від 03.07.2020 року (а.с. 154).

Дохід з джерелом їх походження з України будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору (пп. "є" пп. 14.1.54. п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Згідно з п.п. 6.1 і 6.2 ст. 6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу. Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Із положень пп. 9.1.2 п. 9.1 ст. 9 ПК України слідує, що податок на доходи фізичних осіб належить до загальнодержавних податків.

Відповідно до пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст.163, п. 164.1 ст. 164 ПК України платником такого податку є фізична особа резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, тобто, будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Як передбачено пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Згідно п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Підпунктами 168.1.1 та 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України встановлено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

В силу п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

З наданої відповідачем довідки вбачається, що за 2018 рік позивачу ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата виходячи з посадового окладу на місяць у розмірі 3723 грн, а всього у розмірі 43901.26 грн, утримано ПДФО та військовий збір у розмірі 9623 грн, виплачено 1732.14 грн, борг становить - 34278.26 грн. За 2019 рік позивачу нарахована заробітна плата виходячи з посадового окладу за період з січня по липень 2019 року у розмірі 4173 грн, за період з серпня по жовтень 2019 року з посадового окладу у розмірі 5216.25 грн, за листопад- грудень 2019 року виходячи з посадового окладу у розмірі 8000 грн, а всього у розмірі 60859.63 грн, утримано ПДФО та військовий збір у розмірі 11867.61 грн, виплачено - 26954.21 грн, борг становить - 33905.42 грн. За період з січня 2020 року по травень 2020 року позивачу нарахована заробітна плата виходячи з посадового окладу 8000 грн, за травень 2020 року у розмірі 9516.39 грн, а всього нарахована заробітна плата у розмірі 38516.39 грн, утримано ПДФО та військовий збір у розмірі 7510.70 грн. На дату звільнення заборговність по заробітній платі позивача становила 134223.60 грн ( а.с. 4-6 т. 3 ).

З поданих відповідачем доказів встановлено, що в АТ « Метабанк» де обслуговується ТОВ « Механічний завод № 1 за період з 01.01.2018 року по 30.05.2020 року з поточного рахунку ІВАN НОМЕР_1 було знято готівку на виплату заробітної плати у розмрі 216398.53 грн, що підтверджується довідкою ТОВ „Механічний завод № 1 від 03.06.2021 року № 59-03/1594 (а.с. 144), та відповідними виписками по рахунку у АТ „МетаБанк і копіями відповідних чеків про отримання позивачем заробітної плати (а.с. 145-153).

З долучених судом в якості доказів, наданих позивачем, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 67480 від 19.01.2021 року, не встановлено, заборгованості по нарахованій позивачу за місцем роботи у ТОВ „Механічний завод № 1 заробітній платі у заявленому розмірі, крім того, у наданому у доказі не відображено актуальної інформації на день звільнення позивача, в тому числі, і по нарахованим сумам, відсутні дані по 2-му кварталу 2020 року. (а.с. 75).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 19.01.2021 року за період з 01.01.2018 року по 30.09.2020 рік вбачається нарахування позивачу заробітної плати за кожний квартал відповідного року та її виплата відповідачем. В другому кварталі 2020 року позивачу ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата відповідачем в розмірі 17516.39 грн, а виплачено в другому кваралі 2021 року в сумі 134223.60 грн, що свідчить про те, що на час звільнення позивача 07 травня 2020 року позивачу ОСОБА_1 була виплачена вся заборгованість по заробітній платі, яка мала місце за період з 01.01.2018 року по день звільненн позивача з 07.05.2020 року ( а.с. 116).

Отже, з наданих відповідачем документів вбачається, що станом на день звільнення позивача 07 травня 2020 року заборгованість по заробітній платі позивача становила 134223.60 грн, яка була виплачена останньому, що підтверджується вищезазначеними документами, які суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги, як належні та допустимі докази, оскільки судом першої інстанції встановлено, що первинні документи бухгалтерського обліку не були передані директору ОСОБА_4 , про що свідчить повна інвентаризація активів та зобов`язань підприємства з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 03.07.2021року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 44. 1 Податкового кодексу України роботодавці зобов`язанні вести облік доходів найманих працівників, що підлягають оподаткуванню, на підставі первнних документів і регістрів бухгалтерського обліку, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою ПДФО, ведення яких передбачено законодавством.

Норма абзацу другого пункту 44.1 ПК України забороняє платникам податків формувати показники податкової звітності даних, не підтверджених документами, визначеними абзацом першим пункту 44.1 ПК України.

Отже, дані, які містяться в відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми нарахованих та виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 року по 07.05.2020 року були сформовані на підставі первнних документів і регістрів бухгалтерського обліку, з яких вбачається, що станом на день звільненя позивача ОСОБА_1 йому була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 134223.60 грн.

З огляду на зазначене доводи позову щодо підстав стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі, яка на думку позивача становить в сумі 108050.01 грн, спростовуються наданими відповідачем доказами, дослідженими судом. Позивачем не наведено обгрунтованого розрахунку заборгованості по нарахованій заробітній платі та не надано будь-яких докзів в обгрунтування позовних вимог, з урахуванням яких можливо дійти висновку про обгрунтованість розміру належних до виплати сум.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що в ході розгляду справи не підтверджено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності доказів про наявність розміру заборгованості по заробітній платі на день звільнення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, в тому й числі із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 року по 07.05.2020 року ( проте, (єдиним документом, що підтверджує виплату заробітної плати або інших коштів працівнику є видатковийкасовий ордер або видаткова відомість) не приймаються, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, виходив насамперед із тих документів, які є наявні у підприємства, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що первинні документии і регістри бухгалтерського обліку не були передані новому керівнику підприємства Швидкій В.В., про що свідчать акт перевірки № 2-1НВ від 03 липня 2020 року та акт прийняття первинної документації № 03-2 від 03 липня 2020 року.

При цьому слід зауважити, що дані в відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 року по 07.05.2020 року були сформовані на підставі первнних документів і регістрів бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, будуть докази, отримані з порушенням права на таємницю про стан здоров`я (стаття 286 ЦК України), права на особисті папери (стаття 303 ЦК України), права на таємницю кореспонденції (стаття 306 ЦК України), права на недоторканність житла (стаття 311 ЦК України), права на авторський псевдонім (стаття 14 Закону України "Про авторське право і суміжні права") тощо. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дослідив всі вищезазначені докази, які були надані сторонами у справі, в тому й числі довідку ТОВ « Механічний завод №1» від 03 липня 2020 року з якої вбачається про відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем, копіями відповідних чеків про отримання заробітної плати, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплаченої заробітної плати та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 року по 07.05.2020 року, а дані у відомостях були сформовані на підставі первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, з яких вбачається, що в другому кварталі 2020 року позивачу була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 134 223,60 гривень і встановив, що означені докази є допустимим і належним, оскільки вони одержані із дотриманням порядку, встановленого законом, і містять інформацію щодо предмета доказування. Тому доводи про їх недопустимість чи неналежність є безпідставними.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанцій повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Мальцевої Олени Олександрівнизалишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 03 грудня 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.