Справа № 464/915/21 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/1132/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

при секретарі: Ждан К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Львівської місцевої прокуратури №1 на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року у справі за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах Фонду державного майна України, Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№48)» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни, за участю третьої особи Управління державної реєстрації Львівської місцевої ради про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

Оскаржуваною ухвалою позовну заяву керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах Фонду державного майна України, Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№48)» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни, за участю третьої особи Управління державної реєстрації Львівської місцевої ради про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння - залишено без розгляду.

Ухвалу суду оскаржив керівник Львівської місцевої прокуратури №1.

Вважає її незаконною, необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновок суду обставинам справи.

Зазначає, що, позовну заяву від 28.11.2014 у даній справі (№464/12197/14-ц), в якій ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 05.12.2014 відкрито провадження, подано заступником прокурора міста Львова до суду 04.12.2014 під час дії Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991. Прокурором у позові наведено обгрунтування факту порушення інтересів держави та підстави для представництва прокурором інтересів держави. Зокрема, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 2 чинного на час подання даного позову ЦПК України та ч.ч. 3, 4 ст. 3 чинного на даний час ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. При цьому, ч. 2 ст. 30 ЦПК України (на час подання позову) та ч. 2 ст. 48 чинного ЦПК України визначили, що позивачем і відповідачем може бути, зокрема, держава. Частиною 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 підставою представництва в суді інтересів держави визначалась лише наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. У поданому позові прокурор зазначив необхідність поновлення в судовому порядку порушених інтересів держави шляхом повернення у державну власність спірного майна. Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги, що упродовж тривалого часу (понад розумний строк) з 10.03.2013 (дати ухвалення постанови Львівського апеляційного господарського суду у справі № 5015/1506/12, на яку посилається прокурор у позові) по час звернення прокурора до суду з цим позовом у справі №464/12197/14-ц (отримано судом 04.12.2014) особи, уповноважені від імені держави здійснювати захист її інтересів, до суду не звернулись. Наведене свідчить про наявність у прокурора підстав для подання даного позову. Поряд з тим, у підготовчому провадженні у справі №464/12197/14-ц, одночасно із залишенням позову прокурора без розгляду, районним судом постановлено ухвалу від 16.02.2021 про залишення без руху позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Міністерства юстиції України про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вважає, що залишення позову прокурора без розгляду має наслідком припинення провадження за цим позовом. В свою чергу, не розпочато провадження за залишеним без руху позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. Тому, суд першої інстанції, без врахування обставин справи, передчасно залишив без розгляду позов прокурора до вирішення прийняття про прийняття до розгляду позовної заяви Міністерства юстиції України. Зазначає, що участь прокурора у даній справі з урахуванням практики Європейського суду з прав людини є законною, не порушує справедливого балансу та зумовлена захистом інтересів держави. За таких обставин вважає, що суд не мав підстав для залишення позовної заяви прокурора без розгляду.

Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Мельничук Ю.О. скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити, ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник Фонду державного майна України Жоган І.О., представник Міністерства юстиції України Ган Х.П. скаргу підтримали.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2014 року керівник Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах Фонду державного майна України, Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№48)» подав до суду позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни, за участю третьої особи Управління державної реєстрації Львівської місцевої ради про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2017 року у задоволенні даного позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Задовольнячи частково касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області та скасовуючи зазначені судові рішення у даній справі, Верховний Суд виходив з того, що управління та розпорядження майном, з приводу якого заявлено даний позов, повинна здійснювати Кримінально-виконавча служба України, а не Фонд державного майна України чи Державне підприємство «Підприємство кримінально-виконавчої служби» в інтересах якого звернувся заступник прокурора міста Львова.

З огляду на те, що прокурором у цій справі безпідставно зазначено Фонд державного майна України та Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)» як органи, уповноважені здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, в інтересах яких подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, обґрунтованість подання такого позову в інтересах держави підлягає встановленню з огляду на те, що при зверненні до суду прокурором не надано суду інформацію чи здійснювало Державне підприємство захист своїх прав самостійно або здійснювало неналежним чином. З аналізу норм, викладених у пункті 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» Державне підприємство не може розпоряджатися своїм майном.

28.01.2021 року, під час нового розгляду справи, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви керівника Львівської місцевої прокуратури №1, яке обґрунтовував тим, що прокурором не доведено підстав для представництва інтересів держави.

Залишаючи позовну заяву керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах Фонду державного майна України, Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№48)» без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява прокурора не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України (статті 119 ЦПК України в редакції чинній на момент подання позову), оскільки прокурором не обґрунтовано необхідність захисту інтересів держави, і з метою захисту таких інтересів не визначено Кримінально-виконавчу службу України (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань) як позивача, який згідно законодавства є органом уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, а відтак, позовна заява прокурора підлягає залишенню без розгляду на підставі ч.1 статті 257 ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 131-1 Основного Закону в Україні діє прокуратура, яка здійснює, серед іншого, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 встановлено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору.

Аналогічний правовий висновок наведено Верховним Судом у постанові від 12.03.2018 року у справі № 927/800/17, який в силу ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» має враховуватись при здійсненні судочинства в інших справах.

Згідно ч.7 статті 119 ЦПК України (в редакції чинній на час подання позову) у разі пред`явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Відповідно до положень абзацу 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України (в редакції чинній на час подання позову) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, в такій не зазначено в чому полягає порушення інтересів держави та даний позов не містить жодного обґрунтування необхідності захисту інтересів держави саме прокурором. Так, в позові зазначено лише формальне посилання на право звернення прокурора до суду в інтересах держави на підставі п.6 ст.20, ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст.45 ЦПК України.

Також, відповідно до статті 5 Закону України «Про Фонд державного майна» у сфері оренди державного майна, Фонд виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності; здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна; забезпечує проведення інвентаризації єдиних майнових комплексів державних підприємств, їх структурних підрозділів, орендодавцем яких є Фонд державного майна України, а також затверджує акти оцінки (висновки про вартість майна), щодо якого виступає орендодавцем; здійснює контроль за використанням орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів, виконанням умов договорів оренди цілісних майнових комплексів державних підприємств; бере участь у здійсненні контролю за поверненням цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління уповноважених органів управління після закінчення строку дії договорів оренди.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» створення, реорганізація і ліквідація підприємств установ виконання покарань, розпорядження їх майном здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

За положенням частини 2 статті 26 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який закріплює його за органами і установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, створеними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, збереження та раціональне використання цього майна.

З огляду на зазначені норми права, управління та розпорядження майном, з приводу якого заявлено позов, повинна здійснювати Кримінально-виконавча служба України, а не Фонд державного майна України чи Державне підприємство «Підприємство кримінально-виконавчої служби» в інтересах якого звернувся заступник прокурора міста Львова.

З огляду на зазначене, Прокурором у даній справі безпідставно зазначено Фонд державного майна України та Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)» як органи, уповноважені здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, які набувають статусу позивача та в інтересах яких подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, про що в своїй постанові зазначив суд касаційної інстанції при передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, згідно азацу 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (зі змінми, внесеними Законами № 1798-VIII від 21.12.2016, № 113-IX від 19.09.2019) не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в Законі України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року (чинного на час звернення прокурора з позовом) обов`язку обґрунтовувати необхідність захисту інтересів держави в особі, органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки ст. 45 ЦПК України, в редакції чинній на час подання позову, передбачала обов`язок такого обґрунтування.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 26 лютого 2021 року, постановленої у даній справі, відкрито провадження за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_2 , третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Львівської місцевої прокуратури №1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.