Суддя Попова В. О.
Справа № 644/9587/20
Провадження № 2/644/817/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Попової В.О.,

за участю

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

секретаря - Луценко К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду в інтересах малолітнього ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Відповідач є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька дитини записані у свідоцтво про народження згідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідач, її малолітній син ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Позовна заява вмотивована тим, що малолітній ОСОБА_5 перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах. Питання про відібрання у ОСОБА_3 малолітнього сина - ОСОБА_5 без позбавлення батьківських прав 30.11.2020 року вирішувалося комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд відібрати у ОСОБА_3 її малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав на підставі статті 170 СК України та стягнути аліменти.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Відповідач 01 червня 2021 року подала відзив на позовну заяву, в якому просила залишити позовні вимоги без задоволення,(а.с. 84).

Представники позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, мотивуючи свої доводи аналогічно викладеному в позові. Наполягали на тому , що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилалися на те, що відповідач притягувалась до відповідальності за ст. 184 КУпАП; крім того в 2014 році питання щодо відібрання малолітнього сина - ОСОБА_5 у ОСОБА_3 вже вирішувалось в судовому порядку. Вважають, що ситуація, що склалася, загрожує здоров`ю та життю дитини.Комісією у складі представників служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було обстежено умови проживання сім`ї ОСОБА_3 . Спеціалісти Служби разом з фахівцями ССД відвідували родину вдома та надавали ОСОБА_3 рекомендації та консультації стосовно виховання дитини. Представники позивача наполягали на тому, що інтересам малолітнього ОСОБА_5 буде відповідати його відібрання від матері ОСОБА_3 без позбавлення батьківських прав з подальшим влаштуванням до центру соціально-психологічної реабілітації дітей.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, категорично заперечувала проти відібрання від неї дитини - малолітнього ОСОБА_5 . Пояснила, що вона працевлаштувалась, спиртні напої взагалі не вживає. До карантинних заходів вона приїздила до свого малолітнього сина в центр «Гармонія», піклувалася за ним, привозила необхідні йому речі, солодощі , проводила з ним час; під час карантину вони з ОСОБА_5 постійно на телефонному зв`язку, оскільки сумують один за одним. Стверджувала, що вона змінилась, зробила для себе висновки, бажає виконувати батьківські обов`язки, має любов до свого сина і дійсно бажає жити з сином та опікуватись ним. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача - адвокат Сметанін Д.В. просив врахувати позитивні характеристики відповідачки ОСОБА_3 , яка працевлаштувалася та позитивно характеризується, та відмовити в задоволенні позову з викладених у відзові підстав.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в судовому розгляді, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, ніким з учасників процесу не заперечується та підтверджується письмовими доказами у справі, щовідповідач є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька дитини записані у свідоцтво про народження згідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідач з її малолітнім сином ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з актом обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , складеним 27.08.2021 року представником служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було встановлено, що у кімнаті готельного типу за вищевказаною адресою є централізоване опалення, енергопостачання, предмети меблі.

Питання про відібрання у ОСОБА_3 дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав 30 листопада 2020 року вирішувалося комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Згідно з висновком від 30 листопада 2020 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне відібрання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав, (а.с.8-10).

З 16.09.2020 року малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває в КЗ «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Гармонія», (а.с.51).

Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

В статті 12 «Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом ст. ст.151,163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють.

Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або Органу опіки та піклування.

Згідно з п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, суд може постановити таке рішення у випадку, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Таким чином, підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і морального виховання.

Аналізуючи пояснення представників позивача в частині наявності загрози здоров`ю та життю малолітнього ОСОБА_5 у випадку залишення останнього з матір`ю з тих підстав , що відповідач відповідачка зловживає спиртними напоями, притягувалась до відповідальності за ст. 184 КУпАП; питання щодо відібрання дитини вже було предметом судового розгляду у 2014 році.

З досліджених та оголошених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.11.2014 року у задоволенні позову Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відмовлено, (а.с.118-119).

З приводу особи відповідача , щодо якої вирішується питання про відібрання сина , суд зазначає, що ОСОБА_3 з 15.03.2021 року по теперішній час працює на посаді підсобного робітника харчувального комплексу Національного фармацевтичного Університету (НФаУ), характеризується позитивно, що підтверджується довідкою, (а.с.100) та характеристикою, (а.с.99); на обліку у нарколога не перебуває , інформаційною довідкою та медичною довідкою, (а.с.а.с. 103,104), відсутні дані про її негативну характеристику, про алкоголізм, наркоманію, аморальний спосіб життя, жебрацтво, тощо. Так само відсутні дані про насильство над дитиною в сім`ї чи інший негативний вплив з боку відповідача.

Згідно даним, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ОСОБА_3 жодного разу не було визнано винуватою за скоєння адміністративного правопорушення за ст.184 КУпАП, оскільки постановами суду провадження щодо неї було закриті. Факт складання уповноваженим органом протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Оцінивши зміст висновку від 30 листопада 2020 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, суд вбачає, що в ньому не наведено виняткових обставин, які безпосередньо загрожували життю або здоров`ю дитини , (а.с.5).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, суд встановив, що станом на день вирішення питання про відібрання малолітнього ОСОБА_5 від матері відсутні підстави для відібрання дитини. При цьому суд виходить з наступного:

Відібрання дітей від батьків має бути наслідком невиконання батьківських обов`язків або їх неналежного виконання у такій мірі, яка погрожує здоров`ю дітей, їх нормальному розвитку і йде не на користь дітям, а завдає їм шкоду.

Суд виходить з того, що найкращим для малолітнього ОСОБА_5 є його проживання в рідній сім`ї, і що в принципі відібрання дітей від батьків, тим більше у такому малолітньому віці, при встановлених у суді конкретних обставинах, що існують на даний час, не відповідає інтересам дитини.

Суд також враховує , що поведінка відповідача змінилась, вона зробила для себе висновки, бажає виконувати батьківські обов`язки, має любов до свого сина і демонструє своїм ставленням дійсне бажання жити з сином та опікуватись ним.Суду не надано доказів того , що виправити ситуацію в сім`ї ОСОБА_3 можливо лише шляхом застосування такої крайньої міри як відібрання дитини.

Тому, порівнюючи вагомість тих обставин, на які як на підставу для відібрання дитини посилається позивач, і вагомість психологічного аспекту відібрання, враховуючи особу і поведінку відповідача, а також враховуючи, що відібрання дітей від батьків може бути лише як крайня міра, коли без відібрання не можна усунути загрозу для життя та здоров`я дітей у інший спосіб, то при наданих доказах і при вставлених конкретних обставинах суд не вбачає підстав для відібрання малолітнього ОСОБА_5 від відповідача на даний час, і вважає, що таке відібрання не відповідатиме інтересам дитини. Тому відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 30.08.2021. Повний текст рішення складено 09.09.2021.

Суддя В.О. Попова