Єдиний унікальний номер 236/5208/19
Номер провадження 22-ц/804/1966/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Мірути О.А., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу № 234/16789/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитним договором за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 квітня 2021 року (суддя Бєлоусов А.Є., повний текст рішення складено 19 квітня 2021 року),

в с т а н о в и в :

21 грудня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 процентів річних за прострочення боргу за кредитним договором в сумі 308508,15 грн., посилаючись на те, що 14 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 80/50 на споживчі цілі, за умовами якого Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 425000 грн. зі сплатою 15,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 13 лютого 2023 року. 17 грудня 2012 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого банком було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року, а також за договором поруки, застави та іпотечним договором. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року у справі № 236/1733/16-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що з лютого 2013 року відповідач здійснював платежі вже новому кредитору ТОВ «Кредитні ініціативи», тож відповідач був обізнаний про відступлення права вимоги. Згідно з кредитним договором № 80/50 погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється, починаючи з місяця, що настає за місяцем надання кредиту. Позичальник щомісячно сплачує кредитору рівну суму грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом. Відповідно до умов договору кредиту сторони погодили, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту (як в повному обсязі, так і частково) кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, відсотків та можливих штрафних санкцій в повному обсязі, а позичальник в свою чергу зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані відсотки та штрафні санкції. Відповідно до п. 6.3 кредитного договору у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує відсотки в розмірі 40 (сорока) процентів річних від простроченої суми згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України. Сторони визначили як строк дії договору - до повного, повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ними та до повного виконання позичальником будь яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору (п.7.1 договору кредиту), кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним до 13 лютого 2023 року (п. 2.3 договору кредиту), так і строки виконання зобов`язань з щомісячним погашенням. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами, а також штрафні санкції передбачені статтею 625 ЦК України з врахуванням п. 6.3. кредитного договору, підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності до кінця дії кредитного договору. З урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість зі сплати процентів річних за прострочення боргу за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року в сумі 821937,76 грн., та судовий збір в сумі 15415,65 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 квітня 2021 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість зі сплати процентів річних за прострочення боргу за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року в розмірі 29938,17 грн., понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору в розмірі 570,38 грн. В іншій частині позову відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором шляхом звернення у 2012 році до суду з позовом про дострокове стягнення з нього кредиту та процентів за порушення умов договору. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному об`ємі не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже строк дії договору змінився з дати, зазначеної в позові з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним і вважається таким, що має бути виконаним у повному об`ємі. Якщо кредитний договір не встановлює розміру процентів після спливу строку його дії, подальші відсотки визначаються на рівні облікової ставки НБУ. Представником відповідача заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності. Проте суд не застосував строки позовної давності і на власний розсуд змінив обґрунтування заявлених позовних вимог, при тому, що позивач не звертався до суду із жодною заявою про зміну підстав позовних вимог.

Також з рішенням суду не погодився позивач ТОВ «Кредитні ініціативи», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що договором та законом не передбачено право на односторонню відмову від кредитного договору. Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору іпотеки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Судом не взято до уваги, що строк позовної давності збільшено за домовленістю сторін.

Учасники справи не скористались своїм правом надання відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надав клопотання, згідно якого просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача Виноградська О.В., яка діє на підставі ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги відповідача, просила її задовольнити, апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 14 лютого 2008 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 80/50 на споживчі цілі, відповідно до умов якого, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 425000 грн. на умовах, що визначені цим договором. За користування кредитом встановлюється процентна ставка 15,5 % річних. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним 13 лютого 2023 року. Погашення кредиту та процентів за ним здійснюється відповідно до графіку платежів, що є невід`ємною частиною договору (а.с.6-12 т. 1).

Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у сумі 425000,00 грн., що підтверджується копією меморіального ордеру № 300 від 15 лютого 2008 року (справа № 236/1733/16-ц).

З метою забезпечення вимог банку 14 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 148/50-в, предметом іпотеки є: житловий будинок і земельна ділянка, розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , сторони оцінили предмет іпотеки у 399153 грн. Договір посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. (а.с.176-180 т. 1).

Також 14 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 (поручителем ОСОБА_1 ) укладений іпотечний договір № 149/50-в, предметом іпотеки є: житловий будинок і земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , сторони оцінили предмет іпотеки у 101250 грн. Договір також посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. (а.с.181-186 т. 1).

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду від 28 лютого 2012 року у справі № 2-354/11 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» стягнуто 405855,55 грн. за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на житловий будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та на житловий будинок і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу через прилюдні торги в рамках виконавчого провадження; стягнутий судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн., на виконання рішення суду виданий виконавчий лист (а.с.32-34 т. 1).

Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 квітня 2014 року.

За договором купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки ОСОБА_1 28 вересня 2012 року продав житловий будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (це майно відповідач отримав у спадщину від померлої матері ОСОБА_2 ) за 143452,65 грн. ОСОБА_3 . Договір посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. (а.с.187, 186 т. 1). В цей же день ОСОБА_1 перерахував на рахунок Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку 114000 грн., що підтверджується квитанцією від 28.09.2012 року № 2 (а.с.188 т. 1).

17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відповідно до договору відступлення прав вимоги передав (відступив) право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи» із заборгованістю - 256855,55 грн. - основна заборгованість, 66607,58 грн. - нараховані відсотки (а.с.13-29 т. 1; справа № 236/1733/16-ц).

Ухвалою Краснолиманського міського суду від 08 листопада 2013 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було поновлено строк для пред`явлення виконавчого документу № 2-354/11 (справа № 236/1733/16-ц).

В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором ОСОБА_1 за період з 28 лютого 2012 року по 17 грудня 2012 року було сплачено 39000 грн., за період з 17 грудня 2012 року по 24 червня 2016 року - 87300 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами (а.с.90-99 т. 1). В тому числі, з 01 лютого 2013 року платежі здійснювалися на рахунок ТОВ «Кредитні ініціативи».

17 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. був вчинений виконавчий напис про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з 17 лютого 2013 року по 25 листопада 2015 року, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» на загальну суму 363874,37 грн. (256855,55 грн. - основна заборгованість, 107018,82 грн. - заборгованість за відсотками), на підставі виконавчого напису державним виконавцем відділу ДВС Краснолиманського міського управління юстиції 29 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження № 509922454 (справа № 236/1733/16-ц).

За повідомленням начальника Лиманського міського відділу ДВС Жабіна А.С. від 15 червня 2020 року згідно із рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню, тому 19 січня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Інші виконавчі документи на дату надання відповіді на виконанні не перебувають (а.с.173, 174-175 т. 1).

13 липня 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Краснолиманського міського суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 395164,73 грн., з якої: тіло кредиту - 256855,55 грн., відсотки - 138309,18 грн. (справа № 236/1733/16-ц).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 вересня 2016 року провадження у цивільній справі № 236/1733/16-ц в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 закрито у зв`язку зі смертю останньої (справа № 236/1733/16-ц).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 жовтня 2017 року у справі № 236/1733/16-ц (провадження № 22-ц/775/1990/2017) позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 165555,55 грн. та судовий збір в розмірі 2489,54 грн. (справа № 236/1733/16-ц).

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду задоволено частково. Рішення Краснолиманського міського суду змінено. Позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за відсотками за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 80/50 станом на 24 серпня 2016 року в розмірі 138309,18 грн. Провадження у справі в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 80/50 за тілом кредиту в розмірі 256855 грн. 55 коп. закрито (справа № 236/1733/16-ц).

Підставою для закриття провадження в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 256855 грн. 55 коп. апеляційний суд зазначив наявність заочного рішення Краснолиманського міського суду від 28 лютого 2012 року у справі № 2-354/11, яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», яким стягнуто 405855,55 грн. за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року, яке відповідачем не виконане (справа № 236/1733/16-ц).

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 236/1733/16-ц, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року в частині стягнення з відповідача процентів за кредитним договором скасовано. В задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року в сумі 138309,18 грн. відмовлено. В іншій частині постанову Апеляційного суду Донецької області залишено без змін (справа № 236/1733/16-ц).

Верховний Суд, посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, зазначив: «…Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитом заборгованість указана в повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Ураховуючи викладене, слід дійти висновку про те, що підстави для стягнення з ОСОБА_1 процентів за кредитним договором відсутні. Вимог про стягнення передбачених частиною другої статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми позивач не заявляв…» (справа № 236/1733/16-ц).

Верховний Суд також зазначив, що доказів виконання заочного рішення Краснолиманського міського суду від 28 лютого 2012 року у справі № 2-354/11, яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» стягнуто 405855,55 грн. за кредитним договором № 80/50 від 14 лютого 2008 року матеріали справи не містять (справа № 236/1733/16-ц).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що існує очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій з сумою боргу, тому наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, тому суд вважаючи справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, обмежив відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання розміром 3 процентів річних від простроченої суми.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до норм частини 1 статті 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`зання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували пред`явленню такого позову.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення …санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань…Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора…З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Стосовно доводів апеляційних скарг щодо застосування строків позовної давності та зменшення розміру процентів апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із частиною 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було зазначено судом першої інстанції, ТОВ «Кредитні Ініціативи» звернулося з позовом до суду 21 грудня 2019 року, проте просило стягнути проценти річних і за час розгляду справи в суді, тобто за період з 21 грудня 2016 року до 18 червня 2020 року, всього 1276 днів.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно із частинами 1, 2, 4 та 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Суд першої інстанції, враховуючи, що процентна ставка 40% в 3,2 рази перевищує суму прострочення, і з урахуванням очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум санкцій з сумою боргу, та як наслідок невиконання боржником зобов`язання вочевидь більше вигідного для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, з урахуванням принципу справедливості, пропорційності, та беручи до уваги, що такий висновок відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, суд вірно дійшов висновку про обмеження відповідальності боржника за порушення ним грошового зобов`язання 3 процентами річних від простроченої суми.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги не містять.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, № 49684/99, § 2)).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подані апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.А. Мірута

О.В. Халаджи