ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 619/3681/20

провадження № 22 - ц/818/3071/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сабельнік Б.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Дергачівського районного суду Харківської області, ухвалене 8 жовтня 2020 року у складі судді Остропілець Є.Р., -

УСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 1,1194 га з кадастровим номером :00:000:0850 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Позов обґрунтований тим, що 30 грудня 2009 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1797, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В., передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0850 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, площею 1,1194 га. ОСОБА_3 як новий власник нерухомого майна реєстрацію вищевказаної земельної ділянки, відповідно до чинного на той час законодавства, у територіальних органах Держкомзему не здійснив. Згідно з відповіддю № 29-20-0.23,18-643/109-20 від 31.07.2020 відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області позивачу стало відомо, що згідно з Книгами записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди землі, наявних у Відділі, 18.12.2009 за № 60 зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 509589 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0850. Державний акт виданий на підставі рішення ХХХІІІ сесії Русько-Лозівської ради V скликання від 06.05.2009. Інформація про перехід права власності на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0850 від ОСОБА_2 до іншої особи у Відділі відсутня. Згідно з інформацією ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку від 28.07.2020 вищевказана земельна ділянка перебуває у приватній власності. Будь-яка інформація з приводу форми власності земельної ділянки також відсутня. ІНФОРМАЦІЯ_1 власник земельної ділянки, ОСОБА_3 , помер. Спадкоємцем ОСОБА_3 є його син ОСОБА_1 . Позивач вказує, що після укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0850 новим власником, тобто ним, ОСОБА_3 , право власності у органах Держкомзему зареєстровано не було, наразі виникла необхідність визнати право власності на цю земельну ділянку в судовому порядку, з причин того, що ОСОБА_1 втратив будь-які зв`язки з відповідачем та відповідно успадкувати земельну ділянки на даний час в інший спосіб, ніж через суд, не можливо, оскільки спадкодавець помер і не здійснив реєстрацію прав на нерухоме майно у державних реєстрах. Перехід права власності та сплата за договором купівлі-продажу відбулися, на підставі цього право власності було передано від відповідача до спадкодавця ОСОБА_3 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 8 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 1,1194 га з кадастровим номером :00:000:0850 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справ, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апеляційна скарга подана в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та Дергачівської міської ради Харківської області на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 3 ст. 56 ЦПК України. Спірна земельна ділянка є комунальною власністю, оскільки заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 січня 2012 року за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_2 було визнано недійсним державний акт серії ЯЕ № 509589 від 18.12.2009 на право власності на земельну ділянку площею 1,1194 га, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності відповідачки на спірну земельну ділянку; скасовано державну реєстрацію права власності та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити та повернути земельну ділянку за належністю Русько-Лозівській сільській раді. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку скасоване 21.12.2016 на підставі рішення суду від 30.01.2012 у справі № 2/2010/430/2012. Русько-Лозівська сільська рада не була залучена до участі у справі за позовом ОСОБА_1 . Крім того, судове рішення не породжує право власності, воно виникає на нерухоме майно лише після його державної реєстрації, а позивач не здійснив оформлення та реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, передану йому у власність за договором купівлі-продажу від 30.12.2009.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 8 жовтня 2020 року Харківською обласною прокуратурою подана в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та Дергачівської міської ради Харківської області у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Підставою такого представництва є наявність порушення державних інтересів у сфері земельних відносин, яке виявилось у визнанні права власності на земельну ділянку за позивачем на підставі недійсного державного акту на право власності, який раніше видавався відповідачу, за відсутності волевиявлення теперішнього власника та уповноваженого розпорядника земельної ділянки - місцевої ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка перебувала у приватній власності ОСОБА_2 , який за договором купівлі-продажу від 29.12.2009 передав її у власність ОСОБА_3 . Позивач не зареєстрував своє право власності у територіальних органах Держкомзему. У спадкоємця останнього ОСОБА_1 виникла необхідність визнати право власності на спірну земельну ділянку в судовому порядку з причин того, що позивач втратив будь-які зв`язки з відповідачем та, відповідно, успадкувати земельну ділянку на даний час в інший спосіб, ніж через суд, не можливо, оскільки спадкодавець помер і не здійснив реєстрацію прав на нерухоме майно. Тому наявні підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку в судовому порядку.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 30 грудня 2009 року між ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0850 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, площею 1,1194 га (а.с. 7).

У договорі зазначено, що вказана земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯЕ № 509589, виданого 18.12.2009 Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, кадастровий номер земельної ділянки :00:000:0850. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 власник земельної ділянки, ОСОБА_3 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (а.с. 11).

Спадкоємцем ОСОБА_3 є його син ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (№ витягу 40776159 від 25.06.2015, спадкова справа № 57618721, номер у нотаріуса 49/2015) (а.с. 12).

Сторони не заперечуапли, що ОСОБА_1 , як новий власник земельної ділянки, не здійснив реєстрацію права власності відповідно до чинного на той час законодавства.

Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27.07.2020, вищевказана земельна ділянка перебуває у приватній власності. Будь-яка інформація з приводу форми власності вищевказаної ділянки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня (а.с. 9).

Згідно з відповіддю Відділу у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 29-20-0.23,18-643/109-20 від 31.07.2020, відповідно до Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди землі, наявних у Відділі, 18.12.2009 за № 60 зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 509589 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0850. Державний акт виданий на підставі рішення ХХХІІІ сесії Русько-Лозівської ради V скликання від 06.05.2009. Інформація про перехід права власності на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0850 від ОСОБА_2 до іншої особи у Відділі відсутня (а.с. 8).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 30.12.2009. Проте через те, що право власності на земельну ділянку в органах Держкомзему зареєстровано не було, у спадкоємця останнього ОСОБА_1 виникла необхідність визнати право власності на спірну земельну ділянку в судовому порядку, з причин того, що позивач втратив будь-які зв`язки з відповідачем, вважає, що наявні підстави для визнання за ним право власності на земельну ділянку площею 1,1194 га з кадастровим номером :00:000:0850 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року (далі Закон) задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1).

За термінологією, визначеною в п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно і речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

Натомість державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Матеріали справи свідчать про те, що за договором купівлі-продажу від 30.12.2009 позивач набув права власності на спірну земельну ділянку. Проте ОСОБА_1 , як новий власник земельної ділянки, не здійснив реєстрацію права власності відповідно до чинного на той час законодавства. Тобто позивач не набув права власності на спірну земельну ділянку у відповідності до вимог закону.

Крім того, у вказаному договорі купівлі-продажу від 30.12.2009 зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0850 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, площею 1,1194 га належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯЕ №509589, виданого 18.12.2009 Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області.

Проте апелянтом, Харківською обласною прокуратурою, надано до суду копію заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 січня 2012 року у справі № 2/2010/430/2012 за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_2 та управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, яким було визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №509589 від 18.12.2009 на право власності на земельну ділянку площею 1,1194 га, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності відповідача на спірну земельну ділянку; скасовано державну реєстрацію права власності та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити та повернути земельну ділянку за належністю Русько-Лозівській сільській раді (а.с. 47-48).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що рішення ХХХІІІ сесії V скликання Русько-Лозівської ради Дергачівського району від 06.05.2009 щодо передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки сільською радою не приймалося, що свідчить про незаконність та протиправність набуття ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 січня 2012 року набрало законної сили.

Крім того, апелянтом наданий витяг з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з датою формування 01.02.2021, з якого вбачається, що право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано за Русько-Лозівською сільською радою (а.с. 50-52).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Колегія суддів уважає, що наявні підстави для прийняття вищевказаних доказів, оскільки вони свідчать про те, що власником спірної земельної ділянки наразі є Русько-Лозівська сільська рада, яка не була залучена до участі у справі.

Суд не перевірив належність спірної земельної ділянки саме відповідачу ОСОБА_2 .

При цьому розглянувши справу за вищевказаним позовом, суд першої інстанції неправильно визначився із суб`єктним складом у вказаних правовідносинах.

На стадії апеляційного провадження Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено залучення до участі у справі належних відповідачів.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав незалучення до участі у справі власника спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 261,20 грн (а.с. 31).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 8 жовтня 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 7 вересня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді І.В. Бурлака

А.В. Котелевець