ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом дj ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_1 укладений договір позики на суму 351 310,00 грн, що в еквіваленті становить 43 000,00 дол. США. Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 3102. Зазначала, що відповідно до пункту 1 договору позики відповідач зобов`язалася кожного місяця сплачувати еквівалент у гривнях 1 200,00 дол. США. щомісяця. Всього відповідач з 21 вересня 2013 року до 21 липня 2014 року сплатила їй за вказаним договором суму в еквіваленті 11 571,17 дол. США у гривнях. Вказувала, що із серпня 2014 року відповідач не виконує умови договору позики.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь

з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 вересня 2013 року, укладеним між нею та ОСОБА_1 , а саме: грошовий еквівалент у гривнях 31 429,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України, на дату ухвалення судового рішення, грошовий еквівалент у гривнях 50 % штрафу від суми позики у розмірі 21 500,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення та грошовий еквівалент у гривнях 3 % річних від простроченої суми в розмірі 836,95 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., про визнання договору позики недійсним. ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір позики від 21 вересня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 3102.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошовий еквівалент у гривнях неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів у розмірі 31 428,83 дол. США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом становить 806 429,21 грн, грошовий еквівалент у гривнях 50 % від суми позики в розмірі 21 500,00 дол. США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом становить 551 666,35 грн, та грошовий еквівалент у гривнях 3 % річних від простроченої суми в розмірі 836,95 дол. США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом становить 21 475,22 грн, а всього 1 379 570,78 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином умови договору позики від 21 вересня 2013 року не виконувала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Оскільки умовами договору було передбачено розрахунок заборгованості у розмірі, еквівалентному курсу долару США до гривні на день сплати, тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горовенко Л.М., задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначила, що стягнення грошового еквівалента у гривні суми позики, 3% річних та штрафу, визначених в доларах США із застосуванням офіційного курсу станом на день ухвалення судового рішення не відповідає положенням договору позики та нормам цивільного законодавства.

Між тим, з урахуванням постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року, під час нового апеляційного розгляду справи, предметом перегляду у суді апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 вересня 2013 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К. Ю., згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 , а остання прийняла грошові кошти у сумі 351 310,00 грн., які є еквівалентом 43 000,00 дол. США за офіційним курсом МВР на день укладення цього договору, строком до 21 вересня 2016 року.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 договору, розрахунок повинен проводитись за такою схемою: щомісячно позичальник сплачує позикодавцю суму за цим договором в еквіваленті 1 200,00 дол. США за офіційним курсом МВР у гривні на день сплати.

Згідно з пунктом 2 договору позики грошова сума, вказана у пункті 1 договору (сума позики), передана позикодавцем та одержана позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі.

Відповідно до пункту 3 договору позики, повна сума позики, що підлягає поверненню позичальником позикодавцю на день остаточного розрахунку, має відповідати сумі 351 000,00 грн, які є еквівалентом 43 000,00 дол. США за офіційним курсом МВР.

Згідно з пунктом 6 договору позики, в разі неповернення позичальником боргу в сумі і в строки, передбачені цим договором, він зобов`язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф у розмірі 50 % від суми позики, а також 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.

Всього ОСОБА_1 з 21 вересня 2013 року до 21 липня 2014 року сплатила ОСОБА_2 за вказаним договором суму в еквіваленті 11 571,17 дол. США у гривнях. Із серпня 2014 року ОСОБА_1 не виконує умови договору позики від 21 вересня 2013 року. За період з 21 жовтня 2013 року до 10 липня 2015 року, згідно з умовами договору позики, ОСОБА_1 повинна була сплатити ОСОБА_2 26 400,00 дол. США (щомісячно по 1 200,00 дол. США протягом 22 місяців).

На день звернення до суду із цим позовом заборгованість ОСОБА_1 за договором позики від 21 вересня 2013 року становила 31 428,83 дол. США.

За порушення грошового зобов`язання ОСОБА_1 повинна сплатити штраф у розмірі 50 % від суми позики, що становить грошовий еквівалент у гривнях 21 500,00 дол. за офіційним курсом, а також 3 % річних від простроченої суми, що становить грошовий еквівалент у гривнях 836,95 дол. США за офіційним курсом.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження№ 14-465цс18).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання щодо щомісячного повернення грошових коштів, тому ОСОБА_2 відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України має право достроково стягнути частину позики, що залишилася. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів.

Між тим, правильно дійшовши висновку про необхідність стягнення неповернутих за договором позики грошових коштів, суд першої інстанції невірно визначився з курсом долара США, визначаючи еквівалент грошових сум, помилково застосував офіційний курс НБУ.

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, умовами договору позики від 21 вересня 2013 року, а саме абзацу другого пункту 1 договору, передбачено, що розрахунок повинен проводитись за офіційним курсом МВР у гривні на день сплати.

Згідно з пунктом 6 договору позики, у разі неповернення позичальником боргу в сумі і в строки, передбачені цим договором, він зобов`язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф у розмірі 50 % від суми позики, а також 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.

Враховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначеної за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення, як зазначену у позовних вимогах, проте поза увагою суду залишилась умова укладеного між сторонами договору позики про визначення еквіваленту суми за офіційним курсом МВР на день передачі грошей, що відповідає положенням статті 533 ЦК України щодо встановлення іншого порядку умовами договору. Таким чином, суд помилково визначив еквівалент суми за офіційним курсом НБУ, а не за курсом МВР як передбачено умовами договору позики.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що стягнення грошового еквівалента у гривні суми позики, 3% річних та штрафу, визначених в доларах США із застосуванням офіційного курсу станом на день ухвалення судового рішення не відповідає положенням договору позики та нормам цивільного законодавства, підлягають відхиленню з огляду на положення ч. 2 ст. 533 ЦК України. Умовами договору було передбачено розрахунок заборгованості у розмірі, еквівалентному курсу долару США у гривні на день сплати.

Відповідно до офіційної інформації, офіційний курс МВР гривні до долара США станом на 23 листопада 2016 року (тобто, на день ухвалення рішення суду першої інстанції) становить 25,59 грн. за 1 долар США.(середній).

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошовий еквівалент у гривні неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів в розмірі 31 428, 83 доларів США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом МВР становить 804 263,76 гривень, грошовий еквівалент у гривні п`ятдесяти процентів від суми позики в розмірі 21 500, 00 доларів США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом МВР становить 550 185,00 гривень та грошовий еквівалент у гривні трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 836, 95 доларів США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом МВР становить 21 417,55 гривень, а всього стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 1 375 866,31 грн.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів, стягнувши з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) грошовий еквівалент у гривні неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів в розмірі 31 428, 83 доларів США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом МВР становить 804 263,76 гривень, грошовий еквівалент у гривні п`ятдесяти процентів від суми позики в розмірі 21 500, 00 доларів США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом МВР становить 550 185,00 гривень та грошовий еквівалент у гривні трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 836, 95 доларів США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом МВР становить 21 417,55 гривень, а всього стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1375866 (один мільйон триста сімдесят п`ять тисяч вісімсот шістдесят шість) гривень 31 копійка.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко