Єдиний унікальний номер справи 336/5475/20
Номер провадження 2/336/712/21
м. Запоріжжя 8 вересня 2021року
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Зарютіна П.В.,
при секретарі Шелудько О.О.,
При обґрунтовуванні позову Позивач зазначає, що поширеною інформацією його безпідставно обвинувачено у вчиненні тяжкого кримінально-карного корупційного діяння, передбаченого ст.368 КК України.
Відповідно до положень статті 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Стверджує, що звинувачення у вчиненні злочину відповідно до статті 62 Конституції України має ґрунтуватися виключно на обвинувальному вироку суду; звинувачення у протиправних діях має ґрунтуватися на доказах, які в силу вимог закону є належними та допустимими для даних тверджень (рішення суду про винність особи в скоєнні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, факти, встановлені рішенням суду, визнання фактів позивачем, висновки компетентного органу державного нагляду, підтверджені судовим рішення або визнані позивачем тощо). Зазначає, що у публікаціях Відповідачі не посилаються на жодні докази достовірності поширеної інформації. Відсутні рішення суду або інші законні докази, що вказують на скоєння Позивачем дій, про факт здійснення яких стверджується у публікаціях.
У позовній заяві зазначено, що недостовірна інформація поширена Відповідачами серед необмеженого кола осіб з метою створення негативного уявлення щодо дій та поведінки Позивача, чим порушено особисті немайнові конституційні права Позивача, нанесено шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 . Поширення такої негативної неправдивої інформації завдає істотної шкоди діловій репутації Позивача, оскільки підриває авторитет судді, суду та судової влади в цілому.
Щодо визначення відповідачів позивач зазначає, що відповідно до п. 9, 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 належними відповідачами в цій справі є засновник друкованого засобу масової інформації, яким є засновник інформаційного агентства «АйПіНьюс» - ПП «Науково-виробнича фірма «ШІК-СЕРВІС», і власник веб-сайта (реєстрант доменного імені), яким є ГО «Комісія по боротьбі з корупцією».
Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року справа прийнята до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
10 червня 2021 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито.
Вищевказана справа була призначена до судового розгляду.
Сторони у судове засідання не явилися. При цьому, сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи.
У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Взявши до уваги заяви учасників процесу, дослідивши письмові матеріали, встановивши належним чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до висновків про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно ст. 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
До особистих немайнових благ, які охороняються цивільним законодавством відноситься честь, гідність і ділова репутація (ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України).
Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Окрім цього, термін ділова репутація розкрито лише в одному нормативно-правовому акті. За визначенням, наведеним у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ділова репутація - це сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону.
За змістом статті 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», далі - постанова Пленуму).
Відповідно до ч.4 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сьомого жовтня 2019 в мережі Інтернет на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_3 було розміщено інформаційний матеріал «ІНФОРМАЦІЯ_5».
Как IPnews стало известно из достоверных источников, с целью избежания ответственности за коррупционные правонарушения, ОСОБА_2 лично передала 5000 долларов США судье ОСОБА_3 для положительного решения по результатам рассмотрения материалов.
Поширена інформація стосується безпосередньо Позивача у справі: у публікації вказується ім`я, прізвище та посада Позивача.
Як наголошує Позивач, недостовірною інформацією щодо Позивача є публікація таких тверджень:
"с целью избежания ответственности за коррупционные правонарушения, ОСОБА_2 лично передала 5000 долларов США судье ОСОБА_3 для положительного решения по результатам рассмотрения материалов".
В цілому, з точки зору характеристики особи Позивача та його діяльності, поширене а у статті інформація створює враження причетності Позивача до протиправної діяльності, створює підстави для сприйняття Позивача у якості причетного до вчинення злочину, що порушує принцип презумпції невинуватості особи.
У публікації від 07.10.19 інформаційне агентство «АйПіНьюс» не посилається на джерела інформації відносно наведених у статті подій. Відсутні судові рішення або інші докази, що вказують на скоєння Позивачем дій, про факт здійснення яких стверджується у даній статті. Таким чином, Відповідачі створили уявлення про Позивача, як підозрюваного/винного у вчиненні кримінального правопорушення.
Як видно з тексту публікації висловлювання не мають ознак оціночного судження, не містять мовно-стилістичних засобів (гіпербол, алегорій, сатири). Висловлювання містять відомості, які можна перевірити.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.
Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших особи, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v, France) від 10 лютого 1995 року, п, 33, п. 38, п. 41).
Поширена інформація безпідставно містить в собі фактичні дані щодо наявності суспільно небезпечного кримінально-караного діяння при здійсненні службових обов`язків Позивачем. Відтак, Суд доходить до висновку, що поширена інформація є недостовірною, та такою, що принижує ділову репутацію Позивача.
Пунктом 3 Постанови Пленуму передбачено наступне: «Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, маже-обрати як загальний так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, зокрема, спростування недостовірної інформації (стаття 277 ЦК)».
Статтею 16 ЦК України передбачені такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.
За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо) - вказується у пункті 24 Постанови Пленуму.
Відповідно до ЗУ «Про телекомунікації», домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється, а доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N1, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другоїстатті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Законом України «Про авторське право та суміжні права» у статті 1 визначено поняття «власник веб-сайту» - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.
Як роз`яснено Верховним судом України у пункті 9 Постанови Пленуму від 27.02.2009 N1,якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого ЗМІ не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації.
Згідно статті 6 Закону України «Про інформаційні агентства» суб`єктами діяльності інформаційних агентств є: засновник (співзасновники) інформаційного агентства.
Як закріплено нормою статті 34 Закону України «Про інформаційні агентства» відповідальність за порушення цього Закону несуть суб`єкти діяльності інформаційних агентств, винні у порушенні положень частини третьої статті 2 цього Закону.
Відповідно до даних Повного витягу з Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності №2580 від 08.09.2020 року Інформаційне агентство «АйПіНьюс» (Information agency «IPNews») зареєстроване як суб`єкт інформаційної діяльності з 17.01.2013 року.
Судом встановлено, що Приватне підприємство «Науково-виробнича фірма «ШІК-СЕРВІС» було засновником Інформаційного агентства «АйПіНьюс» станом на дату публікації ІНФОРМАЦІЯ_4. При цьому, станом на дату публікації реєстрантом зазначеного вище доменного імені є Громадська організація «Комісія по боротьбі з корупцією».
Враховуючи, що автор статей не зазначений, а також те, що Інформаційне агентство «АйПіНьюс» не є юридичною особою, належними відповідачами по справі є саме реєстрант доменного імені Громадська організація «Комісія по боротьбі з корупцією» та засновник Інформаційного агентства «АйПіНьюс» - Приватне підприємство «науково-виробнича фірма «ШІК-СЕРВІС».
Відповідно до ст.ст.3,28 Конституції України честь і гідність людини визначено найвищою соціальною цінністю, кожен має повагу до його гідності. Разом з тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
У пункті 15постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Так, наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).
Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України, статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та частини 3 статті 12 ЦПК України, статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Доказів на спростування вищенаведених обставин відповідачами не надано.
Таким чином, має місце поширення інформаційним агентством «АйПіНьюс» ІНФОРМАЦІЯ_4 недостовірної інформації відносно Позивача з метою створення у необмеженого кола осіб негативного уявлення щодо дій та поведінки ОСОБА_1 , чим порушено особисті немайнові права Позивача. Стаття, опублікована ІНФОРМАЦІЯ_4 невизначеному колу осіб, містить негативну інформацію стосовно позивача, висловлювання є недостовірними та образливими, а їх поширення завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації позивача.
Згідно з приписами статті 2 Закону України «Про інформаційні агентства» інформаційні агентства не мають права у своїх матеріалах розповсюджувати інформацію, яка принижує честь і гідність людини, а також інформацію, яка ущемляє законні права й інтереси громадян, давати оцінку щодо винуватості осіб у вчиненні кримінального правопорушення, вказувати на особу, яка ніби вчинила кримінальне правопорушення до рішення суду.
Звинувачення у вчиненні злочину відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України має ґрунтуватися виключно на обвинувальному вироку суду.
Факт скоєння особою протиправних дій має доводитися у встановленому законом порядку. При цьому відповідачі не надали належних, переконливих доказів і не довели, що розповсюджена інформація є достовірною.
Таким чином, судом встановлено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачами недостовірної інформації у формі фактичних тверджень та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст. 277 ЦК України). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, що її поширила (ч.6 статті 277 ЦКУ).
Статтею 33 Закону України «Про інформаційні агентства» передбачено право громадян вимагати від інформаційного агентства спростування розповсюджених про них відомостей, що не відповідають дійсності, принижують їх честь та гідність. Спростування здійснюється інформаційним агентством, яке розповсюдило таку інформацію. Інформація, що не відповідає дійсності, має бути спростована як інформаційним агентством, так і розповсюджувачем цієї інформації. Відшкодування матеріальної і моральної шкоди за розповсюдження інформації, що спростовується, здійснюється у порядку, передбаченому законодавством.
Аналогічну норму передбачено статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» згідно якої громадяни мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність.
Пленумом Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.09 №1 у пункті 25 зазначено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.
Порядок спростування зазначено у статті 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації», в силу якої спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Обсяг спростування не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Забороняється вимагати, щоб спростування було меншим, ніж половина стандартної сторінки машинописного тексту. Скорочення чи інші зміни в тексті спростування заявника без його згоди не допускаються.
Оскільки спростування недостовірної інформації є засобом відновлення порушеного особистого немайнового права, воно має забезпечити досягнення максимальної його ефективності за умови, що спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (Постанова Пленуму ВСУ №1 від 27.02.09 №1).
Оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача, та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.
Виходячи з вищевикладених приписів законодавства, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, відповідачі не надали належних доказів правдивості такої інформації, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширеної що до нього інформації недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, та спростування недостовірної інформації.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3,28,32,34,62,68 Конституції України, ст.15,16,277 ЦК України, ЗУ «Про інформаційні агентства», ЗУ «Про телекомунікації», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265, 280-283 ЦПК України, -
Визнати недостовірною, та такою, що порушує особисті немайнові права - порочить честь, гідність та ділову репутацію судді Комунарського суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 , інформацію, яка поширена Інформаційним агентством «АйПіНьюс» Приватного підприємства "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА "ІШК-СЕРВІС" та Громадською організацією «Комісія по боротьбі з корупцією» в мережі інтернет ІНФОРМАЦІЯ_4 року об 10 год. 19 хвл. на вебсайті www.ІНФОРМАЦІЯ_6 у статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_5» про те, що:.
«С целью избежания ответственности за коррупционные правонарушения, ОСОБА_2 лично передала 5000 долларов США судье ОСОБА_3 для положительного решения по результатам рассмотрения материалов».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького Апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін