П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участі секретарки судового засідання Мацоли О.-Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 березня 2020 року, ухвалене суддею Данком В. Й.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що 27.06.2018 приблизно о 13:55 год на пр. Свободи, 39 у м. Ужгороді, відповідачка ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і рухаючись заднім ходом, не впевнилася в безпечності руху, внаслідок чого здійснила наїзд на припаркований його автомобіль марки «Мерседес Бенц Е320CDI», номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого належний йому цей транспортний засіб отримав пошкодження заднього бамперу з правої сторони, декоративних накладок, заднього правового «молдінгу» та заднього правового ліхтаря.

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2018 ОСОБА_2 визнано винуватою в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Згідно з висновком експертного дослідження, виконано судовим експертом Пчолинським Р.Ю., вартість відновлювальних робіт транспортного засобу марки «Мерседес Бенц Е320CDI», номерний знак НОМЕР_2 , становить 16 621,13 гривень.

Зазначав, що окрім вказаної матеріальної шкоди, йому відповідачкою заподіяно і моральну шкоду, яка полягає у виникненні в нього негативних емоцій, переживання, стресу, як у момент пошкодження автомобіля, так і після цього, оскільки він фактично був позбавлений можливості користуватися власним транспортним засобом, а також у нього погіршився звичайний спосіб життя, а тому завдану йому ОСОБА_2 моральну шкоду оцінює в 7 000 гривень.

Посилаючись на наведені обставини, а також на відмову відповідачки добровільно відшкодувати завданої йому шкоди, просив таку стягнути з неї на свою користь у розмірі 23 621,13 грн, з яких 16 621,13 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 7 000 грн - моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.07.2019 клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Гусака С.М. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі ТДВ СК «Альфа-Гарант», страхова компанія, страховик) задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи вказану страхову компанію.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2019 клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» задоволено та залучено до участі у справі в якості співвідповідача цю страхову компанію.

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення своїх позовних вимог, в якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТДВ СК «Альфа-Гарант» на свою користь завданої йому шкоди в розмірі 23 621,13 грн, з яких 16 621,13 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 7 000 грн - моральної шкоди, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.03.2020 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду у страхове відшкодування в розмірі 16 621,13 грн, а також частину сплаченого позивачем судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 3 000 грн та частину сплаченого позивачем судового збору в розмірі 704,80 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції, відповідач ТДВ СК «Альфа-Гарант» подало на нього апеляційну скаргу, в якій посилалось на його незаконність та необґрунтованість унаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та невірного застосування практики Верховного Суду.

Скарга мотивована тим, що судом неправильно надано оцінку доводам страхової компанії про пропуск позивачем річного строку на звернення до страховика з заявою про страхове відшкодування та з якою ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» взагалі не звертався. На думку страхової компанії, є помилковими висновки місцевого суду про можливість позивача на власний розсуд альтернативно звернутися з заявою про страхове відшкодування як до страховика, так і безпосередньо до суду.

Стверджував апелянт і про те, що без попереднього звернення ОСОБА_1 до страховика про виплату страхового відшкодування та за відсутності спору про право, суд не вправі був приймати судове рішення про виплату позивачу страхових відшкодувань.

Також страхова компанія посилалась і на неврахування судом при стягненні страхового відшкодування, а саме: - суми франшизи, яка в даному випадку мала б бути зменшена на 1 000 грн; - фізичного зносу автомобіля позивача, який відповідно до пункту 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Мін`юсту за № 142/2092 від 24.11.2003, і яка не врахована при проведенні без участі страховка експертного дослідження, становить для 11-ти річного автомобіля належного ОСОБА_1 аж 70%, а відтак матеріальний збиток мав би бути зменшений на такий коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу як того регламентують положення ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-ІV); - необхідності зменшення страхового відшкодування на суму 20% податку на додану вартість, оскільки позивач не надав жодних доказів про понесення ним витрат по оплаті ПДВ.

З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» відмовити, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу ТДВ СК «Альфа-Гарант» позивач ОСОБА_1 не скористався.

У судове засідання сторони (їх представники) не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення місцевого суду в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди в розмірі 3 000 грн та частини судових витрат - 704,80 грн, в апеляційній скарзі не оспорюється, а відтак, згідно з положеннями вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» 16 621,13 грн страхового відшкодування завданої матеріальної шкоди, місцевий суд керувався її доведеністю позивачем, неможливістю солідарного обов`язку заподіювача шкоди ( ОСОБА_2 ) й її страховика (ТДВ СК «Альфа-Гарант) щодо виплати даного страхового відшкодування, а також альтернативним правом ОСОБА_1 безпосередньо звернутися до суду про її відшкодування, що ним і було зроблено у межах річного строку, встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-ІV.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість солідарного обов`язку відповідачів щодо відшкодування завданої можливої шкоди позивачу та про право останнього безпосередньо звернутися до суду з такою вимогою. Проте колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про звернення ОСОБА_1 до суду, в межах строку, передбаченого Законом № 1961-ІV з огляду на таке.

Судом установлено, що 27.06.2018 о 13:55 год на проспекті Свободи, 39 у м. Ужгороді, відповідачка ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і рухаючись заднім ходом, на порушення вимог пункту 10.9 Правил дорожнього руху не впевнилася у безпечності руху і здійснила наїзд на припаркований позивачем ОСОБА_1 автомобіль марки «Mercedes Benz», номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Ці обставини, насамперед, підтверджені постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2018, яка 10.09.2018 набрала законної сили, та якою ОСОБА_2 визнано винуватою в учиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, з одночасним накладенням на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень (а.с.11).

На час цієї дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , яка пов`язана з експлуатацією належного їй транспортного засобу марки «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом № АМ/1627992 від 07.11.2017 обов`язкового страхування такої відповідальності (а.с.51).

Як убачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Mercedes Benz Е320CDI», номерний знак НОМЕР_2 Словаччини, то ОСОБА_1 є його власником і користувачем (а.с.9-10).

Згідно з висновком експертного дослідження від 21.11.2018, виконано судовим експертом Закарпатського НДЕКЦ МВС України Пчолинським Р.Ю. на замовлення ОСОБА_1 , то вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mercedes Benz Е320 CDI», номерний знак НОМЕР_2 , станом на 27.06.2018 становить 16 621,13 гривень (а.с.12-14).

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути установлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 979 ЦК України регламентовано, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких уважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Приписами ст. 6 Закону № 1961-IV констатовано, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну, зокрема майну потерпілого.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто як потерпілого, так і страховика.

Пункт 35.1 ст. 35 зазначеного Закону передбачає, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 ст.36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом із тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

А відтак у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик із цього моменту має діяти відповідно до вимог ст. 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), який, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до даних спірних правовідносин.

Водночас Велика Палата Верховного Суду в цій постанові зазначила, що питання про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні, Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), від висновків якої вважала за необхідне відступити колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначено, що у системному зв`язку зі ст. 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий узагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду при цьому послалася на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, в якій зроблено висновок про необхідність стягнення страхового відшкодування незважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах річного строку.

Отож, Велика Палата Верховного Суду погодилася з указаними висновками, викладеними в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), та не вбачає підстав для відступлення від них.

Такі ж аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц (провадження № 61-15026св18), Касаційний кримінальний суду складі Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 643/19957/15-ц (провадження № 61-9436св18).

Висновки, зроблені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 641/8243/14-ц (провадження № 61-10185св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 201/8286/16-ц (провадження № 61-4898св18), Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 357/9466/15-к, Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18) у подібних правовідносинах, теж їм не суперечать. Хоч у цих постановах і зазначено про необхідність звернення до страховика із заявою про здійснення страхової виплати у строк, передбачений статтею 35 Закону № 1961-IV, однак обставини вказаних справ свідчать про те, що судом досліджувалися обставини дотримання заявниками саме річного строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а не про порядок такого звернення.

Потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, в якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає безпідставними доводи апеляційної скарги ТДВ СК «Альфа-Гарант» про неможливість позивача ОСОБА_1 безпосередньо звернутися до суду з вимогою про виплату йому страхового відшкодування.

Заразом із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 :

- безпосередньо до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з відповідною заявою про виплату йому страхового відшкодування не звертався;

- із позовом до суду звернувся 12.12.2018 лише до заподіювачки шкоди ОСОБА_2 (а.с.1-4);

- із клопотанням про залучення до справи співвідповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант», яке датоване начебто 06.06.2019 /у межах річного строку з дня настання ДТП/, відповідно до відмітки суду, насправді звернувся аж 18.09.2019 за вх. № 40902 (а.с.85-87);

- вимоги до страхової компанії заявив тільки 27.01.2020 у заяві про уточнення позовних вимог (а.с.127-129).

З огляду на наведене, апеляційний суд уважає, що позивач пропустив із моменту настання 27.06.2018 ДТП установлений пунктом 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV присічний, непоновлюваний однорічний строк на подання відповідної заяви про страхове відшкодування як до страхової компанії, так і безпосередньо до суду щодо страховика.

На переконання колегії суддів, звернення позивача до суду з позовом до заподіювачки шкоди ОСОБА_2 у межах однорічного строку з моменту настання ДТП, не може вважатися завчасним зверненням ОСОБА_1 до суду з вимогою до ТДВ СК «Альфа-Гарант» про страхове відшкодування. А відтак висновки місцевого суду про завчасне звернення позивача до суду щодо страхової компанії є помилковими.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції в частині необхідності стягнення зі страхової компанії страхового відшкодування внаслідок пропуску позивачем установленого строку на звернення з такою вимогою.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 слід відмовити у задоволенні його позовної вимоги до ТДВ СК «Альфа-Гарант» унаслідок пропуску ним зазначеного вище строку, а тому є відсутня необхідність надавати оцінку іншим доводам апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, на думку колегії суддів, оскаржене рішення суду в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант» не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Зважаючи на прохальну частину апеляційної скарги про скасування даного рішення місцевого суду в цілому, хоча таке в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяної моральної шкоди в розмірі 3 000 грн не оскаржене, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» слід частково стягнути понесені апелянтом судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 630,60 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 березня 2020 року в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» на користь ОСОБА_1 заподіяної матеріальної шкоди у страхове відшкодування в розмірі 16 621 гривень 134 копійок, а також частину сплаченого позивачем судового збору в розмірі 704 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» про стягнення завданої матеріальної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» частково сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 630,60 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 вересня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді: