КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5177/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року , постановлене суддею Писанець В.А. по цивільній справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенко В. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про витребування майна,

У С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року позивач заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенко В.Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до відповідача ОСОБА_2 та просив витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123,80 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи вимоги тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000134 від 22 квітня 2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України встановлено, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , які належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибули з її володіння без волі власника. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79437051 від 02 лютого 2017 року, первинно право власності на нежилі приміщення № 70, загальною площею 123, 80 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. Після чого, ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 спірні приміщення відчужено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12550 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. На даний час право власності на спірні приміщення зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 12563 від 23 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. Враховуючи, що нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123, 8 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , Київською міською радою не відчужувалися, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося. У зв`язку з встановленням фактичного неправомірного вибуття вищевказаного приміщення з комунальної власності, останнє було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. Разом із тим, згідно листа Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 060-2324 від 31 березня 2017 року охоронний договір на приміщення №70 загальною площею 123, 8 кв.м. не укладався, передачу у користування чи управління Департамент не погоджував, інформація про власників відсутня. Отже, ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вищезазначені нежитлові приміщення, що розташовані в будинку - об`єкті культурної спадщини без отримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини та не укладала попередніх договорів, а також охоронного договору на пам`ятку, чим порушила норми Закону України «Про охорону культурної спадщини». Також, у зв`язку з незаконною реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вищезазначені нежитлові приміщення, існує можливість його пошкодження з боку юридичних власників. Також позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про їх бездіяльність, а тому саме Київською місцевою прокуратурою № 6 пред`являється позов в інтересах держави. У зв`язку з викладеним, прокурор звернувся з цим позовом до суду та просив нежитлові приміщення загальною площею 123,80 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва судовий збір, сплачений за подання позовної заяви.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року позов задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123,80 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 (РНОНМ 82). Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2250,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом не було застосовано строк позовної давності, суд не взяв до уваги, що позивачем не було доведено, що спірний об`єкт належав Київській міській раді на праві власності, оскільки ним було подано правовстановлюючі документи на об`єкт, що розташований за іншою адресою, також що у прокуратури були відсутні законні підстави для представництва інтересів держави - КМР, суд не врахував що кримінальне провадження 0000134 закрито.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник прокуратури просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади поза згодою КМР, тому підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності та відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до інформації Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 060-2324 від 31 березня 2017 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом пам`ятки архітектури, охоронний № 995-Кв та взятий під охорону рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 04 серпня 1980 року № 1102.

Житловий будинок АДРЕСА_1 має складну форму забудови, стіни дворового фасаду зазначеного будинку щільно прибудовані до дворової стіни будинку АДРЕСА_2 . В місці межування будинків, з боку будинку АДРЕСА_1 утворений «колодязь», який розмежований на дві частини цегляним муруванням контрфорсу товщиною 640 мм, який виконаний у вигляді трикутника на висоту третього поверху, для підсилення несучої здатності зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_1 , вхід до зазначеного "колодязя" можливий лише через технічне приміщення, яке вбудоване між першим та другим поверхами житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказані приміщення до загальної площі будинку не включаються, проте відносяться до його конструктивних елементів.

За ініціативи КП УЖГ «Печерськжитло» як балансоутримувача будинку у 2006 році вказані технічні приміщення були проінвентаризовані та позначені під № 70.

Відповідно до листа комунального підприємства Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації № 062/14-963 (И-2017) від 31 січня 2017 року нежилі приміщення № 70 загальною площею 123,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровані.

Згідно з листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 січня 2017 року № 062/11/10-1021, Департамент не здійснював приватизацію нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд встановив, що спірне приміщення перебувало у комунальній власності і приватизація нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 не здійснювалася.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79437051 від 02 лютого 2017 року, право власності на нежилі приміщення № 70, загальною площею 123, 80 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М.

Так, у свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 зазначено, що нежитлове приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 123,80 кв.м. раніше належало ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 26 вересня 1995 року державним нотаріусом Двадцятої державної Київської нотаріальної контори Голубинською Л.А. за реєстровим № 7821-у.

Згідно листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за даними архівного фонду № 25 Двадцятої київської державної нотаріальної контори у справах 1995 року не знайдено договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; у справах Двадцятої київської державної нотаріальної контори відсутні відомості щодо держаного нотаріуса Голубинської О.М. (за даними наявними в КДНА нотаріус з таким прізвищем в 20 КДНК не працював) та за час існування (1994-2002 роки) Двадцятої київської нотаріальної контори реєстри з індексом "у" не заводились.

Разом із тим, свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 видано ОСОБА_3 на підставі акту про реалізацію майна, належного ОСОБА_6 , виданого державним виконавцем ВДВС Шевченківького районного управління юстиції у м. Києві Сливкою А.І., при примусовому виконанні виконавчого провадження № 38493816 по виконанню виконавчого листа № 2604/6087/12 виданого 28 вересня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Однак, згідно листа Дніпровського районного суду міста Києва № 684 від 01 грудня 2017 року за період 2011-2017 цивільні справи за участю ОСОБА_6 , як сторони у справі, у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва не перебували, а за виконавчим листом № 2604/6087 значиться інша цивільна справа, з іншими сторонами та з іншими позовними вимогами.

Також, відповідно до листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 01 лютого 2017 року встановлено, що виконавчий лист № 2604/6087/12 виданий 28 вересня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» суми у розмірі 1 128 204,57 грн. до Відділу не надходив та на примусовому виконанні у Відділі не перебував, а також державним виконавцем Відділу не проводився опис та арешт боржника, у зв`язку із чим майно не передавалося на прилюдні торги та державним виконавцем не видавався акт про реалізацію майна.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» чітко визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений в ст. 228 Цивільного кодексу України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Оскільки предметом продажу з прилюдних торгів були нежитлові приміщення № 70, загальною площею 123, 80 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за відсутності у ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві виконавчого провадження №38493816, то колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що згідно ст. 228 Цивільного кодексу України протокол від 10 вересня 2013 року № 22279/1 проведення прилюдних торгів з реалізації майна, яке належить ОСОБА_6 , є нікчемним.

Згідно з п.1 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається із матеріалів справи спірне приміщення тричі перепродавалося у жовтні 2013 року , ОСОБА_2 придбала приміщення на підставі договору купівлі-продажу № 12563 від 23 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., у продавця, який зазначене приміщення придбав у той же день 23 жовтня 2013 року.

Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалось, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наслідком угоди, укладеної поза волею КМР, є повернення майна з чужого володіння.

Доводи апеляційної скарги щодо строку позовної давності колегія суддів не приймає, оскільки судом встановлено, що прокурору стало відомо про незаконність вибуття майна із комунальної власності в ході розслідування кримінальної справи у січні 2017 року і в межах строку позовної давності звернулася до суду із даним позовом.

Та обставина, що на час розгляду справи кримінальне провадження закрите, на думку колегії суддів, не впливає на розгляд цивільної справи, оскільки судом встановлено цивільно-правові порушення прав Київської міської ради, які підлягають судовому захисту.

Колегія суддів також не погоджується із доводами апелянта щодо того, що сама Київська міська рада дізналася про порушення свого права ще в 2013 році і строк позовної давності повинен обраховуватися не з моменту , коли про порушення права дізнався прокурор, а з моменту , коли про порушення права стало відомо особі, чиї права порушені і в інтересах кого прокурором заявлено позовні вимоги.

Як вбачається із матеріалів справи, Київська міська рада в особі її виконавчих органів, будучи обізнаною із порушенням свого права на спірне нежитлове приміщення , не вживала будь-яких заходів для захисту цього права.

Тлумачення положень частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. В першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» має прояв у пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається

Оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави в спірних правовідносинах. Подібну правову позицію викладено в постанові Великої Палати ВС від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц.

Тому доводи щодо незаконності звернення з позовом прокуратури не заслуговують на увагу, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що Київська місцева прокуратура № 6 листом 25 квітня 2017 року відпроінформувала КМРщодо незаконного вибуття з комунальної власності нежитлових приміщень № 70 та намір звернутись з позовом до Печерського районного суду міста Києва з позовом щодо захисту майнових прав територіальної громади, однак, за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 27 квітня 2017 року № 062/02/08-4415, заходи реагування не вживалися, а матеріали справи не містять доказів вчинення позивачами належних заходів з метою захисту майнових прав на вказане майно.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належне обґрунтування прокурором наявності підстав для звернення до суду з даним позовом, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» участь прокурора в судовому процесі можлива зокрема у випадку, коли доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади (у даному випадку, органом місцевого самоврядування), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Оскільки про порушення інтересів держави у зв`язку з неналежним виконанням повноважень щодо контролю за використанням комунального майна його власником Київською міською радою прокурору стало відомо у січні 2017 року в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000134, під час якого встановлено порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника спірних нежитлових приміщень, які належать територіальній громаді міста Києва, а з позовом останній звернувся у травні 2017 року, то строк позовної давності не було пропущено.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 9 вересня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: