ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6280/21 Справа № 199/814/21 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» про стягнення заборгованості із заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що з 15 березня 1987 року по 31 грудня 2020 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні з нею не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку з чим просила зобов`язати КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» виплатити заборгованість по заробітній платі у розмірі середньої заробітної плати з урахуванням надбавок на загальну суму 15 928, 26 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 01 вересня 2020 року у розмірі 14 400 грн., з якої підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачу своєчасно не було сплачено заробітну плату в повному обсязі, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком.

Не погодившись з рішенням суду КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно ч.1 ст 113 КЗпП, час простою не з вини працівника, в тому числі на час карантину, оплачується з розрахунку 2/3 годинної ставки, яка була сплачена позивачу разом з премією. Зазначає, що судом невірно застосовано положення ч .3 ст.113 КзпП України. Розрахунок наданий позивачем здійснений на власний розсуд, надбавки не входять до заробітної плати, оскільки колективним договором не передбачені.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 березня 1987 року, ОСОБА_1 була прийнята по переводу до КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» на посаду логопеда (а.с.27).

01 грудня 2011 року, ОСОБА_1 переведено на посаду вчителя-дефектолога.

ОСОБА_1 працювала у КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» до 18 березня 2020 року.

31 грудня 2020 року останню було звільнено у зв`язку зі скороченням штатів з посади вчителя-дефектолога, перед чим отримавши попередження про заплановане звільнення.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України "Про оплату праці", відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Положеннями статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що редакція ч.1 ст. 113 КЗпП щодо оплати праці в період простою 2/3 посадового окладу на час дії карантину почала діяти з 02 квітня 2020 року, а позивач працювала до 18 березня 2020 року, отже за березень 2020 року відповідач повинен був сплатити середній заробіток, згідно вимог ч.3 ст. 113 КЗпП. Крім того, ОСОБА_1 , як педагогічному працівнику встановлена надбавка за вислугу років та престижність, визначена на законодавчому рівні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України та Законом України "Про оплату праці", відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Вищезазначена норма щодо оплати простою на період оголошення карантину почала діяти з 02 квітня 2020 року, тому до 02 квітня 2020 року підлягає застосуванню ч. 3 ст.113 КзпП України, в якій зазначено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Положеннями частини треттої статті 113 КзпП визначено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Те, що карантин в період епідемії є небезпечною для життя та здоров`я людини ситуацією підтверджується Постановою Кабінету Міністрів № 211 від 11 березня 2020 року, де вказано, що відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України постановляє установити з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Тобто, вказаними нормативно-правовими актами підтверджується, що у березні 2020 року існувала ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, що його оточують, а саме ситуація з поширення особливо небезпечної інфекційної хвороби.

Спеціальна норма, а саме редакція частини 1 статті 113 КЗпП України (в редакції Закону № 540-ІХ від 30 березня 2020 року) щодо оплати праці в період простою 2/3 посадового окладу в період дії карантину почала діяти з 02 квітня 2020 року.

Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійно (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» позивачу, як педагогічному працівнику, виплачувалася надбавка за престижність у розмірі 30 відсотків.

Згідно ч.4 ст. 61 Закону України «Про освіту» встановлено, що педагогічним працівникам, які мають більш як 20 років стажу, як у випадку ОСОБА_1 , встановлюється надбавка за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу.

Час простою нарахування надбавок і доплат, які встановлюються колективним договором, не здійснюється, оскільки працівники під час простою не виконують встановлену їм норму праці (лист Мінсоцполітики від 19 вересня 2013 року № 805/13/155-13), проте при цьому зберігаються ті надбавки і доплати, які є обов`язковими та напряму прив`язані до тарифної ставки (посадового окладу) працівника, наприклад, доплати за стаж, звання, учену ступінь тощо, якщо на них працівник має право за Законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Тобто, виходячи із положень вищенаведеного Пленуму, несплата таких надбавок можлива лише за наявності прямого обмеження у законодавстві.

Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» визначено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством.

Відповідно до ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що при обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат.

Крім того, Наказом Мінсоцполітики від 29 березня 2017 року №518 затверджено Випуск 80 «Соціальні послуги» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, де зазначено, що «вчитель-дефектолог - це педагогічний працівник».

У зв`язку з викладеним, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 01 вересня 2020 року у розмірі 14 400 грн, що підтверджується наданим розрахунком.

Доводи апеляційної скарги про те, що нарахування надбавок в розрахунку позивача є безпідставним, підлягають відхиленню, оскільки з довідки про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 з 01 січня 2020 року по 20 листопада 2020 року, виданої КП «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради», вбачається, що надбавка за вислугу років та престижність входять до посадового окладу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосовано ч.3 ст.113 КЗпП, зводяться до суб`єктивного тлумачення положень законодавства, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню.

Незгода апелянта з розрахунком позивача підлягає відхиленню, оскільки свідчить про необґрунтовану переоцінку доказів, право на оцінку яких має лише суд в порядку ст.89 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей Дніпропетровської обласної ради» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю.Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова