Постанова

Іменем України

08 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 204/3701/19

провадження № 61-6409св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Профатілова Марина Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Профатілової М. С. про визнання рішень протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», було укладено кредитний договір № 5715782, відповідно до умов якого кредит надавався у сумі 53 500 доларів США на строк до 19 жовтня 2027 року на придбання нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 19 жовтня 2007 року між ним та банком був укладений іпотечний договір № 5715802, предметом якого була вищевказана квартира.

Зазначав, що належно виконував умови кредитного договору, однак, у зв`язку з настанням світової фінансової кризи, з серпня 2013 року припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором та у вересні 2014 року АТ «ПУМБ» звернулося до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до нього про стягнення боргу за кредитним договором.

04 березня 2015 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/6632/2014-ц вищезазначений позов банку було задоволено, стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 5715782 у загальному розмірі 51 629,70 доларів США, еквівалент 984,82 долари США та 38 400 грн, яка складається з наступного: заборгованість за сумою кредиту - 47 616,69 доларів США; заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом - 4 013,01 доларів США; сума пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором - еквівалент 449,82 доларів США; сума штрафів за порушення відповідачем обов`язків, передбачених пунктами 4.3.2-4.3.6 кредитного договору - еквівалент 535 доларів США; сума штрафів за порушення відповідачем обов`язків щодо поновлення дії договорів страхування - 38 400 грн.

Вказував, що у вересні 2016 року він отримав вимогу (попередження стосовно ухвалення рішення банком про прийняття предмету іпотеки у свою власність) № 1725. Згідно із зазначеною вимогою, банк вимагав погашення заборгованості у розмірі 62 926,46 доларів США, що на 11 296,76 доларів США більше ніж сума, встановлена рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/6632/2014-ц.

Також, у вимозі від 05 вересня 2016 року № 1725 зазначено, що ціна предмету іпотеки встановлюється на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка здійснюється коштом іпотекодавця.

31 травня 2017 року та 14 червня 2017 року він звертався до банку із пропозиціями щодо врегулювання заборгованості, які по теперішній час залишені без розгляду та належного реагування.

Йому стало відомо, що 21 березня 2018 року Державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області Профатіловою М. С. було здійснено державну реєстрацію приватної власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ», що порушує вимоги закону та його права.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним рішення АТ «ПУМБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 19 жовтня 2007 року № 5715782; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40349443 від 28 березня 2018 року, прийняте державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області Профатіловою М. С. стосовно об`єкта нерухомого майна: квартири, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; скасувати запис від 21 березня 2018 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області Профатіловою М. С., про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за ПАТ «ПУМБ», .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року у складі судді Дубіжанської Т. О. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк правомірно звернувся до державного реєстратора з метою задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки, а державним реєстратором, з дотриманням вимог законодавства здійснено реєстрацію права власності за банком.

Крім того, щодо визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд вважав за необхідне зазначити, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, після внесення такого запису, скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.

Також, у даному випадку, державний реєстратор не є належним відповідачем. Проте, оскільки відповідачем визначено також належну особу - АТ «ПУМБ», то встановлена судом обставина неналежності одного з відповідачів не дає окремих підстав для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано запис від 21 березня 2018 року № 25459880 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області Профатіловою М. С. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, за ПАТ «ПУМБ».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про скасування запису від 21 березня 2018 року № 25459880 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчиненого державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області Профатіловою М. С. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, за ПАТ «ПУМБ», є обґрунтованими, оскільки на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за банком. Позивач не має у власності іншого нерухомого майна окрім спірної квартири, яка була передана в іпотеку, кредит у розмірі 53 500 доларів США був наданий саме на придбання квартири, яка є єдиним місцем проживання позивача та його родини, загальна площа квартири становить 46 кв. м.

При цьому, суд вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню, оскільки спір у ОСОБА_1 існує саме з АТ «ПУМБ» з-приводу порушення ним права власності позивача на квартиру внаслідок дій щодо реєстрації за ним такого права, а державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі, так як зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду, АТ «ПУМБ», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року скасувати та залишити в силі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково задовольнив позов до державного реєстратора, який є неналежним відповідачем у справі, оскільки спір виник між банком та ОСОБА_1 .

Вважає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки стягнення на предмет іпотеки відбулося у позасудовому порядку, на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки, що, на його думку, свідчить про відсутність примусового стягнення. Вважає, що правові висновки Верховного Суду, які були застосовані судом апеляційної інстанції, є некоректними, такими які неправильно враховують поняття примусового стягнення майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Трофімов Д. Ю., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу банку, в якому вказує, що її доводи є безпідставними, не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, тому просить залишити касаційну скаргу банку без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Крім того, просить стягнути з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

12 липня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПУМБ», найменування якого наразі змінено на АТ «ПУМБ», укладено кредитний договір № 5715782, відповідно до якого, кредит надавався у сумі 53 500 доларів США строком до 19 жовтня 2027 року з процентною ставкою за користування кредитом 11,9 % на придбання нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

Також, 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір № 5715802, яким забезпечувались виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 5715782.

Згідно з пунктом 1.3. іпотечного договору, предметом іпотеки була вказана квартира АДРЕСА_4 .

Пунктом 4.7. іпотечного договору зазначено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2015 року у справі № 204/6632/2014-ц позов банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено, вирішено: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 5715782 у загальному розмірі 51 629,70 доларів США, еквівалент 984,82 долари США та 38 400 грн, яка складається з наступного: заборгованість за сумою кредиту - 47 616,69 доларів США; заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом - 4 013,01 доларів США; сума пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором - еквівалент 449,82 доларів США; сума штрафів за порушення відповідачем обов`язків, передбачених пунктами 4.3.2-4.3.6 кредитного договору - еквівалент 535 доларів США; сума штрафів за порушення відповідачем обов`язків щодо поновлення дії договорів страхування 38 400 грн.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 отримав вимогу (попередження стосовно ухвалення рішення АТ «ПУМБ» про прийняття предмету іпотеки у свою власність) від 05 вересня 2016 року № 1725, відповідно до якої банк вимагав погашення заборгованості у розмірі 62 926,46 доларів США. Також, у вимозі зазначено, що ціна предмету іпотеки встановлюється на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка здійснюється коштом іпотекодавця.

Згідно з висновком про вартість майна від 20 березня 2018 року, виготовленого СОД «УкрЕксПроБуд» оцінювачем ОСОБА_2 на замовлення АТ «ПУМБ», ринкова вартість квартири, що є предметом іпотеки, на 20 березня 2018 року складає 348 727 грн без ПДВ.

21 березня 2018 року Державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дніпропетровської області Профатіловою М. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 40349443, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію приватної власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за АТ «ПУМБ», індексний номер: 101.

Згідно з інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 164856157, підставою виникнення права власності на зазначену вище квартиру є іпотечний договір, серія та номер ВКА № 714936, виданий 19 жовтня 2007 року.

Листом від 23 квітня 2018 року АТ «ПУМБ» повідомило ОСОБА_1 про те, що 20 березня 2018 року банком було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 5715782 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» у розмірі 1 543 876,86 грн, що за офіційним курсом Національного банку України, станом на 20 березня 2018 року, складає еквівалент 58 400,45 доларам США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 4307/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц та від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Закону України «Про виконавче провадження» у сукупності та взаємозв`язку із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга АТ «ПУМБ»задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Встановивши, що позивач не має у власності іншого нерухомого майна окрім спірної квартири, яка була передана в іпотеку, кредит у розмірі 53 500 доларів США був наданий саме на придбання квартири, яка є єдиним місцем проживання позивача та його родини, загальна площа квартири становить 46 кв. м, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «ПУМБ».

При цьому, апеляційний суд правильно послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), в якій розглядалися аналогічні правовідносини.

Доводи касаційної скарги про те, що вказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду є неправильними, оскільки не враховують поняття примусового стягнення майна, а положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до даних правовідносин, у зв`язку з тим, що стягнення на предмет іпотеки відбулося у позасудовому порядку, на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки, що, на його думку, свідчить про відсутність примусового стягнення, є безпідставними, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, незалежно від способу звернення стягнення на предмет іпотеки (судовому чи позасудовому), що обґрунтовано вказано й у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції було правильно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), а заявник не навів обґрунтованих підстав для відступлення від вказаних правових висновків, що стало б підставою для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (частина четверта статті 403 ЦПК України). Не знаходить таких підстав й колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково задовольнив позов до державного реєстратора, який є неналежним відповідачем у справі, оскільки у позові були заявлені вимоги, як до АТ «ПУМБ», так і до державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Профатілової М. С.

При цьому, вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню, оскільки спір у ОСОБА_1 існує саме з АТ «ПУМБ» з-приводу порушення ним права власності позивача на квартиру внаслідок дій щодо реєстрації за ним такого права, а державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі, так як зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження.

Тобто, у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Профатілової М. С. судом було відмовлено.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з вимогами статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Трофімов Д. Ю., у відзиві на касаційну скаргу банку просив відшкодувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн під час касаційного провадження.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу заявник подав суду завірені копії: договору про надання правої допомоги та додаткові угоди до нього; ордеру про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг адвокатом з описом робіт та актом про виконання цих робіт.

Крім того, були надані докази про надіслання відзиву зі вказаним клопотанням учасникам справи.

Заперечень щодо вказаного клопотання чи заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, до Верховного Суду не надходило.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що заявником доведено понесення ОСОБА_1 витрат за надання правничої допомоги у розмірі 3 000 грн у суді касаційної інстанції, які підлягають стягненню з АТ «ПУМБ» на його користь, оскільки касаційну скаргу банку суд залишає без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 3 000 (три тисячі) гривень на відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк