Справа № 461/579/18 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1902/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Генерального Консульства Республіки Польща у Львові Жак Наталії Тадеївни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради, а також третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 18.05.2009 по 31.12.2017 працювала у Генеральному Консульстві Республіки Польща у Львові на посаді референта на підставі строкових трудових договорів, які неодноразово переукладалися, у зв`язку із закінченням строку їх дії. Останній трудовий договір укладено між нею та відповідачем 05.01.2017 на строк до 31.12.2017.

31.10.2017 року позивачку ознайомлено із попередженням про розірвання угоди про працю від 05.01.2017 року. У повідомленні вказано, що причиною попередження, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, є ліквідація посади (зменшення штату працівників).

Однак 29.12.2017 її ознайомлено із наказом №KG.LWOW.6020.46.2017 про припинення трудового договору від 05.01.2017 року, відповідно до якого її звільнено з 31.12.2017 у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

На її думку, вказаний наказ та звільнення є незаконними, оскільки відповідачем порушено встановлений порядок скорочення штату працівників, адже не запропоновано іншу роботу за наявності вільних вакансій та не враховано переважного права на залишення на роботі, що є порушенням вимог п.2 ст.42 та ст.49-2 КЗпП України.

У повідомленні про наступне вивільнення від 31.10.2017 відповідачем не вказано про наявність або відсутність вакантних посад, а також відповідач не врахував переважне право позивачки на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, тривалим безперервним стажем роботи в установі.

Також, просила врахувати, що день її фактичного звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, як і останній день спливу двомісячного строку попередження про скорочення, припав на неробочий день - 31.12.2017 року (неділя), а першим робочим днем після вихідного дня було 02.01.2018.

Крім цього, в порушення вимог ст.47 КЗпП України, відповідно до якої, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, відповідач звільнив ї ї31.12.2017 року, але з наказом про звільнення ознайомив 29.12.2017 року. Саме в цей день їй видано трудову книжку. Останній робочий день визначено відповідачем 29.12.2017 року, проте, закінчення обов`язкового двомісячного строку попередження про звільнення, передбаченого ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до правил обчислення строків, визначених ст. 241-1 КЗпП України та ч. 5 ст. 254 ЦК України, припадає на 02.01.2018 року.

Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Генерального Консульства Республіки Польща у Львові №KG.LWOW.6020.46.2017 від 29.12.2017 року про припинення строкового трудового договору, згідно якого ОСОБА_1 , референта Генерального консульства Республіки Польща у Львові, звільнено з 31 грудня 2017 року у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на посаді референта Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, стягнути з Генерального Консульства Республіки Польща у Львові на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Генерального Консульства Республіки Польща у Львові №KG.LWOW.6020.46.2017 від 29 грудня 2017 року про припинення строкового трудового договору, згідно якого ОСОБА_1 , референта Генерального консульства Республіки Польща у Львові, звільнено з 31 грудня 2017 року у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді референта Генерального Консульства Республіки Польща у Львові.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Стягнуто з Генерального Консульства Республіки Польща у Львові на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2018 року по 23 квітня 2020 року, включно, в розмірі 406 958 грн. 24 коп.

Стягнуто з Генерального Консульства Республіки Польща у Львові в дохід держави судовий збір в розмірі 5751 грн. 18 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові, вважає рішення незаконним.

В апеляційній скарзі зазначає, що Галицький районний суд м. Львова, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, не виконав вимоги закону, не направив у встановленому порядку запит на отримання згоди компетентного органу Республіки Польща, в порушення вимог закону відкрив провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження та розглянув справу без виклику учасників.

Незважаючи на відсутність згоди компетентного органу Республіки Польща на розгляд судом позовної заяви ОСОБА_1 , про що зазначено у ноті Посольства Республіки Польща в Україні від 24.12.2019 №AMB.KIJOW-WP.600.2019/683, Галицький районний суд м. Львова продовжив розгляд справи по суті і прийняв спірне рішення.

Не погоджуються із висновком суду першої інстанції про те, що нота від 24.12.2019 №AMB.KIJOW-WP.600.2019/683 є неналежним і недопустимим доказом, оскільки відповідно до вимог дипломатичного листування ноти служать для оформлення домовленостей щодо зняття найрізноманітніших проблем двосторонніх відносин, при цьому текст ноти складається від третьої особи, має вихідний номер і дату відправки, після тексту ноти ставиться печатка МЗС або дипломатичного представництва, нота не підписується.

За відсутності згоди від компетентного органу Республіки Польща на розгляд справи, Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Крім цього, в порушення вимог ч. 5 ст. 53 ЦПК України суд першої інстанції не постановив ухвалу про залучення третіх осіб до участі у справі, натомість в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає третіми особами на стороні відповідача Виконавчий комітет Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради.

Також, в порушення вимог процесуального закону відповідачу, у встановленому порядку, не було направлено копії позовної заяви з додатками до неї, натомість вважає неприпустимим розміщення на сайті Галицького районного суду м. Львова оголошення про виклик в судове засідання Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові, оскільки такий спосіб виклик не передбачений міжнародними договорами.

В свою чергу, оскільки позивачка працювала у Генеральному Консульстві Республіка Польща на умовах строкового трудового договору, який укладений на визначений термін з 05.01.2017 по 31.12.2017, відтак при звільненні не було необхідності запропонувати позивачці іншу посаду.

У зв`язку із повідомленням відділу особових справ Міністерства Закордонних Справ Республіки Польща № 3880 стосовно ліквідації посад в Генеральному Консульстві Республіки Польща у Львові позивачку, відповідно до п. 28 договору, повідомлено про ліквідацію посади референта, яку вона займала, а також про відсутність інших вакансій, таке повідомлення носило інформативний характер.

Звертає увагу, що справи кадрової політики дипломатичної установи є виключно внутрішньою справою іноземної держави в особі Міністерства Закордонних Справ Республіки Польща і згідно із загальноприйнятою практикою дипломатичних і консульських представництв не вимагає пояснень.

На даний час у структурі Генерального Консульства Республіки Польща у Львові відсутня посада референта, яку обіймала позивач, відповідно немає можливості поновити позивачку на цій посаді.

Помилковим вважає висновок суду першої інстанції про те, що позивачку неправомірно ознайомлено та видано трудову книжку 29.12.2017, а звільнення відбулося з 31.12.2017.

Згідно із позицією Мінсоцполітики України, викладеною у листі від 05.01.2018 № 9/0/22-18/134, якщо останній день дії строкового трудового договору припадає на день, що є вихідним, як для працівника, так і для підприємства, то роботодавець має виконати обов`язок, передбачений ст. 47 КЗпП України (ознайомити працівника із наказом про звільнення, провести з ним остаточний розрахунок, видати належним чином оформлену трудову книжку) в останній робочий день працівника (у даному випадку п`ятниця 29.12.2017).

При цьому, днем звільнення відповідно до ч. 2 ст. 24 КЗпП України буде останній день, визначений строковим трудовим договором (у даному випадку неділя 31.12.2017).

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року та закрити провадження у справі.

Ухвалою судового засідання від 03 листопада 2020 року залучено до участі у справі Міністерство закордонних справ України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 18.05.2009 по 31.12.2017 ОСОБА_1 працювала у Генеральному Консульстві Республіки Польща у Львові на посаді референта, на підставі строкових трудових договорів, які неодноразово переукладалися, у зв`язку із закінченням строку їх дії.

05.01.2017 між Генеральним Консульством Польщі у Львові в особі Генерального Консула Вєслава Мазура (наймачем) та ОСОБА_4 (працівником), за посередництвом Виконавчого комітету Львівської міської ради, укладено трудовий договір громадянина України з іноземним наймачем на строк до 31.12.2017 (т. 1 а.с. 38-41).

31.10.2017 ОСОБА_1 попереджено про розірвання угоди про працю, підписану 05.01.2017 року. Причиною попередження, згідно із п.1 ст.40 КЗпП України, вказано ліквідацію посади (зменшення штату працівників) (т. 1 а.с.9).

Наказом Генерального Консула Республіки Польща у Львові Рафала Вольскі №KG.LWOW.6020.46.2017 від 29.12.2017 ОСОБА_1 , референта Генерального Консульства РП у Львові, звільнено з 31.12.2017, у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України (т. 1 а.с. 10).

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний наказ та звільнення є незаконними, оскільки відповідачем порушено встановлений порядок скорочення штату працівників, адже не запропоновано іншу роботу за наявності вільних вакансій та не враховано переважного права на залишення на роботі, що є порушенням вимог п.2 ст.42 та ст.49-2 КЗпП України.

Заперечуючи позовні вимоги, а також оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник відповідача покликається на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд не виконав вимоги закону, не направив у встановленому порядку запит на отримання згоди компетентного органу Республіки Польща, в порушення вимог закону відкрив провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження та розглянув справу без виклику учасників. Незважаючи на відсутність згоди компетентного органу Республіки Польща на розгляд судом позовної заяви ОСОБА_1 , про що зазначено у ноті Посольства Республіки Польща в Україні від 24.12.2019 №AMB.KIJOW-WP.600.2019/683, Галицький районний суд м. Львова продовжив розгляд справи по суті і прийняв спірне рішення. Також зазначає, що оскільки позивачка працювала у Генеральному Консульстві Республіка Польща на умовах строкового трудового договору, який укладений на визначений термін з 05.01.2017 по 31.12.2017, відтак при звільненні не було необхідності запропонувати позивачці іншу посаду.

Ухвалою судового засідання від 25 травня 2021 року зупинено апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 466/674/18 за касаційною скаргою Генерального консульства Республіки Польща у м. Львові на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2019 року та постанови Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.

Як і в даній справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідач у справі №466/674/18 покликався на те, що Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі, оскільки відсутня згода від компетентного органу Республіки Польща на розгляд справи.

Постановою Верховного суду від 30 червня 2021 року задоволено частково касаційні скарги ОСОБА_5 та Генерального консульства Республіки Польщі у Львові, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2019 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У мотивувальній частині постанови від 30.06.2021 Верховний Суд зазначив, що порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах: внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19), вона є незмінною та усталеною.

До трудових відносин застосовується право держави, у якій виконується робота, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України (стаття 52 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до статті 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України в разі, якщо: 1) громадяни України працюють у закордонних дипломатичних установах України; 2) громадяни України уклали з роботодавцями - фізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота; 3) це передбачено законом або міжнародним договором України.

Частинами першою та другою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та інші особи, зазначені у відповідних законах України і міжнародних договорах України, підлягають юрисдикції судів України лише в межах, що визначаються принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами України.

Основними договірними актами у цій сфері є Віденська конвенція 1963 року, Віденська конвенція 1961 року, Конвенція про спеціальні місії від 08 грудня 1969 року, Віденська конвенція про представництво держав у їх відносинах з міжнародними організаціями універсального характеру від 14 березня 1975 року.

Дієвими є механізми обміну правовою інформацією, що передбачені двосторонніми договорами про правову допомогу, укладеними між Україною та іншими країнами.

Судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави. У Віденській конвенції 1961 року дипломатичні імунітети і привілеї поділяються на імунітети і привілеї дипломатичного представництва та особисті імунітети і привілеї членів дипломатичного персоналу та їх сімей. Належність осіб до дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав в Україні, які користуються імунітетом від цивільної юрисдикції судів нашої держави, посвідчується документом, що видається Міністерством закордонних справ України.

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати таку згоду, вирішується законодавством відповідної іноземної держави. В Україні питання надання такої згоди урегульовано Указом Президента України від 25 червня 2002 року № 581, яким затверджено Порядок здійснення захисту прав та інтересів під час урегулювання спорів, розгляду у закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Листом від 05.04.2018 № 461/579/18 суд першої інстанції звернувся до Посольства Республіки Польща в Україні про надання інформації про наявність чи відсутність згоди на розгляд цивільної справи № 461/579/18 за позовом ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради, Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в Галицькому районному суді м. Львова (т. 1 а.с. 97).

В свою чергу, листом директора Департаменту державного протоколу МЗС України від 10 січня 2020 року № 202/17-140-38 повідомлено Галицький районний суд, що нотою Посольства Республіки Польща в Україні за №AMB.KIJOW-WP.600.2019/683 від 24.12.2019 інформовано про відсутність згоди на розгляд Галицьким районним судом м. Львова справи за заявою Оксани Шолок проти Генерального Консульства Республіки Польща у м. Львові, відповідно до статті 32 Віденської Конвенції 1961 року.

Надаючи оцінку вказаній ноті, суд першої інстанції зазначив, що до супровідного листа Департаменту державного протоколу МЗС України додана ксерокопія цього документа, який не містить інформації про уповноважену особу Посольства Республіки Польща в Україні, якою цей документ складено, як і не містить підпису такої особи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно відхилив як доказ копію ноти Посольства Республіки Польща в Україні за №AMB.KIJOW-WP.600.2019/683 від 24.12.2019, оскільки оригінал вказаної ноти скеровувався на адресу Департаменту державного протоколу Міністерства закордонних справ України, а на копії, яка скерована на адресу Галицького районного суду м. Львова згідно із супровідним листом від 10 січня 2020 року №202/17-140-38, стоїть відбиток печатки посольства, а також відмітка департаменту із вхідним номером № 121 від 02.01.2020.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, у випадку виникнення сумнівів про відповідність поданої копії ноти оригіналу, суд з власної ініціативи міг витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу, і якщо оригінал такого доказу не подано, суд міг не взяти до уваги цей доказ.

Таким чином, у даній справі відсутня згода компетентного органу Республіки Польща на розгляд Галицьким районним судом м. Львова цивільної справи № 461/579/18 за позовом ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відтак Генеральне Консульство Республіки Польща у Львові не може одержати правового статусу відповідача у даній справі, тому зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного, адміністративного чи господарського судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами, відтак відсутні підстави для виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України щодо роз`яснення позивачці до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача Генерального Консульства Республіки Польща у Львові Жак Наталії Тадеївни - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління персоналом Львівської міської ради, Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк