Справа № 219/4036/21
Провадження № 2/219/1971/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.09.2021 Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі судді Феняка О.Р., за участю секретаря Романченко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Держави Україна в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2021 позивач ОСОБА_1 , від імені і в інтересах якої діє адвокат Демченко К.А., звернулась до суду із даним позовом до відповідачів, вказуючи, що користується правом на отримання пенсії за віком з 19.12.2012р., перемістилась до м. Бахмут, де була взята на облік внутрішньо переміщених осіб у відповідному органі соціального захисту населення та на пенсійний облік у Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінні ПФУ. З 01 березня 2016 року відповідач - Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, припинив виплату пенсію позивачу, рішення про припинення виплати пенсії остання не отримувала. У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з вимогою про поновлення виплати пенсії, однак така заборгованість за період з 01.03.2016 по 01.12.2017 не була виплачена.

Позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій останнього протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, який 22.01.2019 було задоволено, бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області визнано протиправною, зобов`язано відповідача виплатити заборгованість по пенсії з 01 березня 2016 року. Апеляційна скарга не була подана, рішення суду набрало законної сили 22.02.2019. Донецьким окружним адміністративним судом 22.02.2019 був виданий виконавчий лист по справі № 200/14572/18-а.

18.03.2019 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області було відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення суду у вказаній справі. У зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (код ЄРДПОУ 34898944) (наказ Міністерства юстиції України № 3173/5 від 16 жовтня 2019 року «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України») виконавче провадження підлягало передачі до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

13.06.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) була прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження. Обґрунтування прийняття такого рішення: п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» - «фактичне повне виконання рішення».

Позивач вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності обох відповідачів, яка полягає в тому, що орган пенсійного фонду протиправно не виплатив позивачеві пенсію за період з 01 березня 2016 року, а орган виконавчої служби, в якому працює головним державним виконавцем Масалаб (Немченко) А.І., в порушення ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» не забезпечив виконання судового рішення в повному обсязі, безпідставно завершив виконавчі дії та повернув виконавчий лист до суду, як такий, що «фактичного виконаний в повному обсязі», тобто проігнорувавши свої основні обов`язки щодо вжиття передбачених законодавством заходів щодо примусового виконання ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинення виконавчих дій задля забезпечення обов`язковості виконання судового рішення, адекватної та справедливої сатисфакції позивач за тривале безпідставне грубе порушення своїх фундаментальних прав не отримав і тому вважає, що відповідачі за цим позовом повинні відповідати за завдану їй моральну шкоду.

Протиправність дій відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області встановлено рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/14572/18-а, що набрало законної сили. Протиправність дій відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), на думку позивача, підтверджується постановою державного виконавця від 13.06.2019 про закінчення виконавчого провадження, за умови, що позивачу не були виплачені грошові кошти.

Щодо суб`єктного складу спору, позивач зазначив, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Залучення або не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду.

В обґрунтування розміру моральної шкоди позивач зазначив, що з вини відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області відбулися вимушені зміни в житті позивача, яка з 01 березня 2016 року не отримувала свою пенсію, що була та є єдиним джерелом засобів її існування. Зазначена обставина призвела до постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та інше. Кошти, для задоволення таких потреб, позивач була змушена постійно займати у своїх родичів. Обмеження відповідачем Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області доступу до законного джерела існування та неможливість придбання необхідних для задоволення базових потреб речей призводило до погіршення стану здоров`я, головного болю, відчуття страху за своє майбутнє, приниження гідності позивача в своїх очах, постійного стресу. Задля захисту своїх прав та законних інтересів позивач був змушений звертатися за допомогою правозахисників до органу правосуддя, проходити процедуру судового оскарження незаконного припинення та невиплати боргу з пенсії, що також викликало негативні емоції з його боку. Навіть після рішення суду, яким відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області було зобов`язано поновити права позивача та здійснити виплату пенсії за минулий час, останній проігнорував обов`язок його виконання та продовжив стверджувати, що виплату боргу здійснить колись, за умови прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку для виплати боргів з пенсії пенсіонерам з числа внутрішньо переміщених осіб. Відповідач Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі своєї посадової особи взагалі формально поставився до свого обов`язку, не вживаючи необхідних дій, повідомив про повне виконання судового рішення, за умови, що нічого окрім нарахування боргу не було виконане, не забезпечив виконання судового рішення, закінчив виконавче провадження та повернув виконавчий документ до суду як виконаний в повному обсязі, чим продемонстрував неефективність судового захисту та запроваджених державою інструментів захисту прав людини.

Враховуючи характер правопорушення, ступінь вини відповідачів, тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину його душевних страждань внаслідок протиправної бездіяльності відповідача - Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії за минулий час та неналежного примусового виконання судового рішення відповідачем - Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), з урахуванням вимог розумності і справедливості, позивач просить:

- стягнути з відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на її користь відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності, у розмірі 10000 грн.;

- стягнути з відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на її користь відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності, у розмірі 10000 грн.

Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, у справі призначено підготовче засідання.

У судове засідання по суті представник позивача адвокат Демченко К.А. не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи без участі позивача та її участі, на позовних вимогах наполягають та просять задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце його проведення, надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач не визнає. Зазначив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.01.2019 у справі № 200/14572/18-а за позовом ОСОБА_1 до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області зобов`язано управління відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з 01 березня 2016 року. На виконання рішення суду від 22.01.2019 Протоколом про індивідуальний перерахунок позивачу нарахована пенсія за період з 01.03.2016 по 30.09.2018 яка складає 84 648,95 грн. Починаючи з жовтня 2018 року нарахування та виплати пенсії проводиться шляхом включення до сформованої відомості на виплату місячного розміру пенсії. Виплата за рішенням суду за період з 01.03.2016 по 30.09.2018 в сумі 84648,95 грн. є такою, що не передбачена бюджетом Пенсійного фонду, потребує додаткового фінансування та буде фактично виплачена після отримання відповідного фінансування. Кошти державного бюджету надходять до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від головного управління. Головним розпорядником коштів є Міністерство соціальної політики України, розпорядником нижчого рівня Пенсійний фонд України, та відповідно головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. Порядок виділення фінансового ресурсу основним розпорядником коштів на виплату за вищезазначеним рішенням суду передбачено Постановою КМУ № 637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ № 365 від 08.06.2016, Порядком здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою КМУ №136 від 18.02.2016 та Порядком створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою КМУ №646 від 22.09.2016. Виплата коштів за період з 01.03.2016 по 30.09.2018 в сумі 84648,95 грн. не здійснена відповідачем через відсутність фінансування. Позовні вимоги по відшкодуванню моральної шкоди вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту спричинення моральної шкоди та не наведено розрахунок заявленої до відшкодування моральної шкоди. Також Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області вважає, що діяло відповідно до вимог чинного законодавства та в межах своєї компетенції. Просить відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у відсутність представника, надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що із доводами позову ОСОБА_1 відповідач не погоджується. Зазначає, що 18.03.2019 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 200/14572/18-а. На адресу відділу надійшов лист від боржника Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 9841/13 від 16.04.2019, яким повідомлено, що ОСОБА_1 поновлено нарахування пенсії за період з 01.03.2016 по 31.10.2018 у загальній сумі 88034,81 грн. та виплачена поточна пенсія за період з 01.11.2018 по 31.03.2019 у загальній сумі 17 495,54 грн. Враховуючи зазначену відповідь Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, доданий до відповіді протокол індивідуального перерахунку, державним виконавцем 13.06.2019 виконавче провадження №58655613 з примусового виконання виконавчого листа №200/14572/18-а виданого Донецьким окружним адміністративним судом 22.02.2019, завершено на підставі п.9 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». Позивач у справі не звертався до відповідача чи суду з заявами та скаргами щодо неправомірності постанови про закінчення виконавчого провадження, або для встановлення бездіяльності державного виконавця. Тому, на його думку вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Позивач у справі мав повну інформацію про хід виконавчого провадження № 58655613, про винесені постанови та проведені державним виконавцем дії, оскільки за наявності ідентифікатора мав доступ до матеріалів виконавчого провадження. Також, усі процесуальні документи надсилались державним виконавцем відповідно до вимог закону. Із скаргами чи з метою ознайомлення позивач до відділу не звертався. Також Позивачем не надано будь-яких доказів та не наведено обставин, які б підтвердили спричинення бездіяльністю відповідача моральних страждань позивачу. Позивач не обґрунтовує, яким чином бездіяльність відповідача унеможливила функціонування його особистості на конституційних засадах. Окрім цього, позивач ніяким чином не обґрунтовує суму моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача на його користь. Відсутність будь-яких доказів та обґрунтування розміру моральної шкоди у 10 000 гривень спростовують зазначену суму, та взагалі будь-яку компенсацію моральної шкоди у зв`язку з відсутністю її завдання. Просить відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

З`ясувавши позицію позивача, його представника, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі довідки № від 09.11.2017, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , є отримувачем пенсії за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів позову, у період часу з 01 березня 2016 року відповідачем Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області позивачеві не нараховувалася та не виплачувалася пенсія, у зв`язку з чим вона звернулась до суду із адміністративним позовом.

Згідно копії рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/14572/18-а від 22.01.2019 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії позивачу з 01 березня 2016 року, зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії та сплатити заборгованість по ній з 01 березня 2016 року.

На підставі виконавчого листа №200/14572/18-а, виданого 22.01.2019 року Донецьким окружним адміністративним судом 18.03.2019 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області було відкрито виконавче провадження ВП № 58655613.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2019 старшим державним виконавцем виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №200/14572/18-а, виданого Донецьким окружним адміністративним судом, закінчено. Підставою закінчення виконавчого провадження зазначено фактичне повне виконання рішення.

За даними позову, на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду заборгованість з пенсії на виконання рішення суду від 22.01.2019 не виплачена, що фактично не оспорюється відповідачем Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц викладено правовий висновок, згідно якого належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім цього, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Просудову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р.№ 4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У даному випадку рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/14572/18-а від 22.01.2019 за позовом ОСОБА_1 визнано протиправною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії позивачу з 01 березня 2016 року.

Позивач зазначає, що підставою його вимог є протиправна бездіяльність обох відповідачів, яка пролягає в тому що УПФУ протиправно не виплатив пенсію за період з 01.03.2016, а відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), в порушення ст..18 Закону України «Про виконавче провадження» не забезпечило виконання судового рішення в повному обсязі, безпідставно завершило виконавчі дії та повернуло виконавчий лист до суду як такий, що «фактично виконаний в повному обсязі». В обґрунтування розміру моральної шкоди позивачем зазначено, що неотримання пенсії, яка була єдиним джерелом засобів існування, в період з 01.03.2016 по 01.12.2017, призвела до постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі та одягу. Кошти для задоволення таких потреб позивачка була змушена займати у своїх родичів. Обмеження доступу до свого джерела існування та неможливість придбання необхідних для задоволення базових потреб речей призводило до погіршення стану здоров`я, головного болю, відчуття страху за своє майбутнє, приниження її гідності в своїх очах , постійного стресу. Для захисту своїх прав та інтересів позивачка була вимушена звертатися за допомогою правозахисників, оскаржувати незаконні дії Пенсійного фонду в суді і навіть після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області заборгованості, така заборгованість до теперішнього часу не виплачена.

Частиною другою п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Просудову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р.№ 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ч. 1 ст. 1167 України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України Незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, що передбачено ст. 1173 ЦК України.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту спричинення йому моральних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заборгованості з призначеної йому пенсії, зокрема на підтвердження погіршення його стану здоров`я, необхідності звертатися до родичів з проханням про фінансову допомогу, тощо.

Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності (неправомірності) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця яким, як правило, є відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У ході судового розгляду справи встановлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 16.06.2019 позивачем у справі не оскаржувалась та є чинною.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд вважає, що підстави до задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 з відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відсутні, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати у справі слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Держави Україна в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене сторонами до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р. Феняк

08.09.2021