Справа № 446/625/20 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/811/543/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.

секретар Юзефовчич Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючої судді Костюк У.І., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: Кам`янка-Бузький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

в с т а н о в и л а:

позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся в суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Кам`янка-Бузький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк» (надалі за текстом - позивач) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №602/25-230. На забезпечення виконання цього зобов`язання між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передала в іпотеку належне їй на праві власності майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості ОСОБА_1 , позивач був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на іпотечне майно. 02.03.2020 року право власності на майно в порядку позасудового врегулювання спору, що передбачено іпотечним договором, було зареєстроване за АТ «Альфа-Банк». Однак, розпорядитись майном на даний час неможливо, оскільки згідно постанови ВДВС Кам`янка-Бузького РУЮ від 23.09.2014 року накладно арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 та заборона на його відчуження. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «АльфаБанк», а саме: житловий будинок, загальна площа (кв.м) - 184, 9, житлова (кв.м) - 82, 5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44284864, виданий 23.09.2014 року, видавник ВДВС Кам`янка-Бузького РУЮ.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у сумі 2 102, 00 гривні.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, висновки суду суперечать положенням чинного законодавства, не підкріплені належними та допустимими доказами, судом порушено норми процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що відповідач не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Так, судову повістку на 23.12.2020 року, вона отримала 26.12.2020 року. Тому вважає, що суд вирішив у її відсутність питання, яке безпосередньо зачіпає її права та інтереси.

Судом неправомірно було відхилено її клопотання про зупинення провадження у даній справі, яке вона мотивувала тим, що ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.09.2020 року відкрито провадження по справі №446/1722/20 за її позовом до АТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни про захист права власності шляхом визнання недійсним рішення про державну реєстрацію нерухомого майна.

Окрім того, зазначає, що жодних реальних доказів правонаступництва АТ «Альфа-Банк» щодо прав АТ «Укрсоцбанк» матеріали справи не містять, зокрема відсутні копія відповідального передавального акту, а також будь-які докази внесення відповідних змін, в частині нового іпотекодержателя, до іпотечного договору від 19.05.2008 року з приводу передачі в заставу спірного житлового будинку. Долучений протокол зборів АТ «Альфа-Банк» не може вважатись належним доказом такого правонаступництва.

Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про звільнення майна з-під арешту заявлених вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Представник АТ «Альфа-Банк» подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у розгляді іншої справи. Колегія суддів визнала неповажною причину неявки в суд апеляційної інстанції представника відповідача. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи спір і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, та з встановлених обставин. Зокрема з того, що арешт на майно, а саме будинок по АДРЕСА_1 був накладений на підставі постанови державного виконавця ДВС Кам`янка-Бузького РУЮ, при примусовому виконанні виконавчого листа №1311/1071/12, виданого Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області. Виконавче провадження на даний час на виконанні не перебуває, однак державним виконавцем не вчинено дій щодо скасування даних заходів, що обмежує права позивача, як власника даного майна, на володіння, користування та розпорядження ним. Тому, суд дійшов висновку про можливість здійснення захисту прав позивача, як власника майна, шляхом звільнення його з-під арешту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

В ході розгляду справи встановлено, що 19 травня 2008 року між АТ "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк") було укладено договір кредиту № 602/25-230, виконання якого забезпечено іпотечним договором від 19 травня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3101. Предметом іпотеки за цим договором є житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що з 02 березня 2020 року позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 і такий ним набуто в порядку позасудового врегулювання спору згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 березня 2020 року, індексний № 51477302, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М.

В той же час на виконанні у Кам`янка-Бузькому РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження (АСВП № 44284864) з виконання виконавчого листа № 1311/1071/12 від 23.07.2013 року, виданого Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області про звернення стягнення на заставне майно згідно з Іпотечним договором за реєстровим номером 3101 від 19.05.2008 року, яке належить ОСОБА_1 , а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 132414,87 доларів США та 23 913, 87 грн., і 3 219, 00 грн. судового збору, яке було відкрито 04 серпня 2014 року.

23 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову (серія та номер: 44284864) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та внесено відповідні записи до Реєстру речових прав на нерухоме майна.

25 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, питання про зняття арешту, накладеного державним виконавцем 23 вересня 2014 року, цією постановою не вирішувалось.

В ході розгляду справи також з`ясовано, що повторно виконавчий лист №1311/1071/12 від 23.07.2013 року на виконання до органів ДВС не надходив, як і не оскаржувались дії або рішення державного виконавця учасниками виконавчого провадження АСВП № 44284864.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діє на час ухвалення оскаржуваного рішення) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз`яснено в абзацах 1 та 2 пункту восьмого постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" оскільки позивач згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із частиною першою та другою статті 50 Закону України (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Встановивши, що виконавче провадження завершено у зв`язку із повернення виконавчого документа стягувачу, а не закінчено на підставі положень статті 49 Закону України (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) та виконавчий лист не повернуто до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (стаття 48 цього Закону), суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, прийшов до вірного висновку про те, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту з майна, належного, на той час, боржнику - ОСОБА_1 . А відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, пред`явленого теперішнім власником арештованого майна.

Обраний позивачем спосіб захисту є ефективним у даній справі, та призведене до реального поновлення його прав, як власника майна, право власності на яке, на даний час не спростовано.

Також вказані висновки узгоджуються з положеннями частини п`ятої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" в діючій на даний час редакції, за якими у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів правонаступництва позивача щодо АТ "Укрсоцбанк", адже до матеріалів справи не надано копії передавального акта, відсутні докази зміни сторін у зобов`язанні іпотеки, такі повністю спростовуються інформацією наведеною у статуті позивача (витяг з якого додано до позовної заяви), а також в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З огляду на універсальне правонаступництво позивача, йому не потрібно долучати передавальний акт, а також докази зміни сторін у зобов`язаннях, стороною яких був попередник правонаступника.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи, а також зібрані докази, колегія суддів погоджується з тим, що у суду були відсутні підстави для зупинення провадження у справі до розгляду справи № 446/1722/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ "Альфа Банк", приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію нерухомого майна, адже предмети позову у цих справах є різні, як і фактичні обставини, які підлягають дослідженню судами.

У цьому зв`язку, доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів відхиляє, як і відхиляє доводи про неналежне повідомлення апелянта про судове засідання, яке відбулося 23 грудня 2020 року, оскільки в матеріалах справи (а.с. 119) міститься повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, а доказів про отримання повістки на цю дату саме 26 грудня 2020 року, як зазначено в апеляційній скарзі, до неї скаржницею не додано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 10 вересня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.