Справа № 175/3334/20
Провадження № 2/175/906/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Кучеренка О.Ю.

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що предметом спору є житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі акту передачі. Відповідач, який є її сином, зареєстрований та проживає зі своєю сім`єю в цьому будинку. При цьому, відповідач та його сім`я не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги не несе інших витрат по утриманню спірного будинку, у зв`язку з чим, позивачка змушена сплачувати комунальні послуги за відповідача та його сім`ю, чим порушують її права як власника житла.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що у будинку АДРЕСА_1 , з 01 вересня 2020 року зареєстрований його син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. За місцем роботи характеризується позитивно, провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Окрім того, зазначив, що більше року не проживає у будинку, самостійно виїхав, та наданий час проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі акту від 25 серпня 1988 року ОСОБА_1 передано будинок і господарські споруди в с. Любимівка.

Відповідно до технічних паспортів складених 19 вересня 1989 року та 02 грудня 2004 року, житловий будинок АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 17.08.2020 №871 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з відповіді Дніпровського районного відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.02.2020 року №84/ЄО-1648/288, встановлено, що з ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда про не допущення скоєння протиправних дій, а також про не допущення порушення діючого законодавства України. ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності, акт як в його діях вбачається ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173-2 КУпАП.

Виконавчий комітет Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області листом від 24 лютого 2020 року №263 повідомив, що згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» абз. 1 п.26 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи. яка знімається з реєстрації або рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З Вашим сином не одноразово проводилась бесіда, щодо винайму окремого житла для своєї родини на що він відмовився. Тому рекомендовано вирішити це питання в судовому порядку, подати позовну заяву щодо зняття з реєстрації місця проживання та права користування житловим приміщенням.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Водночас, частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, першочерговим в аналізі норм, щодо користування житлом власника членами сім`ї є факт постійного проживання з власником майном, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку більше року, не веде з позивачкою спільного господарства, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку, створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Отже, відповідач ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки більше року він не проживає без поважних причин у належному на праві власності позивачці будинку.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачкою при зверненні з позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 840 гривень 80 копійок, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 141, 263, 265, 280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зняття з реєстрації місця проживання - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , (паспорт серії НОМЕР_2 . виданий Дніпропетровським РВУМВС України в Дніпропетровській області) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт НОМЕР_3 , виданий Дніпропетровським РВУМВС України в Дніпропетровській області 09.10.1998, РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя О.М. Бойко