Провадження № 22ц-824/3603/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , орган опіки та піклування в особі Служби в справах дітей Печерської в м. Києві державної адміністрації про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне майно,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із цим позовом, який обґрунтовував тим, що 25 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого став ПАТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого у свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір №ML-004/460/2006, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 100 000,00 Євро зі сплатою відсотків. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (майнової поруки) №PCL-004/460/2006, за яким в іпотеку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що відповідачі своїх обов`язків щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконали, через що станом на 13 листопада 2013 року за позичальником наявна заборгованість у розмірі 106 762,93 Євро та пеня у розмірі 4 183 731 грн. 99 коп., через що просить суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 також відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав апеляційну скаргу, в якій просив його у частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення цього позову.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідачів за кредитним договором і договором іпотеки та позивачем надано всі докази на підтвердження цих обставин, додаткових документів від позивача не суди не витребовували, при цьому акт приймання-передачі кредитного портфелю, рахунок на компенсацію вартості кредитного портфелю та платіжне доручення про оплату зазначеної вартості компенсації є додатковими доказами на підтвердження належного виконання сторонами зобов`язань за договором купівлі-продажу кредитного портфелю, кредитний договір та договір іпотеки не визнані судом недійсними та припиненими, заборгованість перед позивачем за кредитним договором не погашена, через що вважав оскаржуване рішення місцевого суду у цій частині необґрунтованим.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в частині позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне майно скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав не встановлення апеляційним судом фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не вирішено питання про витребування оригіналу договору купівлі-продажу кредитного портфелю, договору про відступлення права вимоги та додатків до них, та не усунення сумнівів щодо поданих копій зазначених договорів та додатків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт переходу до нього прав ПАТ «ОТП Банк»» за кредитним договором № ML-004/460/2006 та договором іпотеки (майнової поруки) № PCL-004/460/2006, а також не надав доказів направлення повідомлення відповідачам про заміну кредитора у зобов`язанні.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір №ML-004/460/2006, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 100 000 Євро зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 13,00% річних та FIDR, на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. (т.1, а.с.8-12).

Одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, між ОСОБА_6 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки №PCL-004/460/2006, за яким в іпотеку було передано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.16-21).

05 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого у відповідності до вимог ст.ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» - прийняло право вимоги, зокрема, за кредитними договорами, складено акт прийому-передачі кредитного портфелю, додаток до договору про відступлення прав вимоги з відомостями щодо боржників (т.6, а.с.3-14).

Предметом даної угоди є продаж (переуступка прав) на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься в додатку №1 до договору).

Згідно з п. 3.5. договору купівлі-продажу кредитного портфелю, продавець зобов`язаний передати права за окремими договорами застави та/або договорами іпотеки, укладеними між продавцем та боржниками для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами. Передача таких договорів має бути оформлена відповідним договором про передачу прав на заставлене майно.

Оригінали вказаних документів були досліджені судом апеляційної інстанції під час судових засідань.

За таких обставин, доводи відповідачів про те, що надані позивачем докази не підтверджують факту належного переходу прав вимоги за кредитним договором №ML-004/460/2006 та договору іпотеки (майнової поруки) №PCL-004/460/2006, спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на 13 листопада за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 762, 93 Євро, з яких: 78 333, 16 Євро залишку заборгованості за кредитом, 28 429, 77 Євро суми несплачених відсотків, 4 183 731, 99 грн. - пені (т.1, а.с.26).

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За таких обставин, оскільки відповідачі не виконали належним чином своїх обов`язків щодо повернення кредитних коштів, і відповідачами не надано належних, достатніх і допустимих доказів виконання умов договору та відсутності у них заборгованості перед кредитором, кредитний та іпотечний договір недійсними не визнавалися, то права позивача є порушеними.

Однак, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

З матеріалів справи також вбачається, що 03 грудня 2009 року приватним нотаріусом ПАТ «ОТП «Банк» видано виконавчий напис № 11532 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , та постановою державного виконавця від 29 грудня 2010 року було повернуто виконавчий документ стягувачеві за його заявою (т.1, а.с.179-183).

Звернення із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою заявою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у 2009 році із заявою про вчинення виконавчого напису (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Виконавчий напис нотаріуса 03 грудня 2009 року про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», звертаючи стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та вказуючи суму заборгованості за кредитом у повному обсязі, обрав спосіб захисту свого порушеного права і тим самим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та пені, то строк кредитного договору закінчився 03 грудня 2009 року і з цього дня почався перебіг позовної давності для звернення кредитора до суду з вимогою про захист свого цивільного права, однак з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитор звернувся лише 25 грудня 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому, доводи представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про те, що оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання у вигляді щомісячних платежів, то перебіг позовної давності має обчислюватися стосовно кожного щомісячного платежу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як зазначалося, кредитор звернувся до нотаріуса за виконавчим написом для звернення стягнення на майно у грудні 2009 року, і таким чином обрав спосіб захисту свого порушеного права і тим самим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, однак звернувся до суду із цим позовом у грудні 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, через що ці доводи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не ґрунтуються на законі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки місцевий суд, ухвалюючи рішення в частині позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та відповідними нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив у цій частині рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, то, відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне майно - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: