ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6854/21 Справа № 204/6739/20 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права вланості у спільному майні, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого посилалася на те, що рішеннями Дніпропетровської міської ради від 19 червня 1991 року № 469/7 та № 828 від 25 вересня 1991 року «Про виділ земельної ділянки державному підприємству промисловому об`єднанню «Південний машинобудівний завод ім. Макарова» для будівництва висотного будинку» визначено, що будинок АДРЕСА_1 підлягає знесенню, а на підприємство покладено обов`язок вирішити питання по відселенню громадян, які мешкають на території виділеної земельної ділянки.

В 1991 році виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська проведено перепис громадян, які підлягають виселенню у зв`язку із знесенням будинків з подальшим наданням житла. До даного перепису були включені зареєстровані на той час в будинку особи, у тому числі відповідач, його перша дружина ОСОБА_4 та донька від першого шлюбу ОСОБА_5 , але, у зв`язку з тим, що реалізація вказаного рішення розпочалася у 2003 році, список мешканців, які підлягали відселенню, змінився.

Так, у 1993 році відповідач ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_4 , та 19 вересня 1997 року одружився з позивачкою, де у них у шлюбі народився син ОСОБА_3 , тому на момент відселення було складено уточнюючі списки осіб, які проживають в будинках, що підлягають знесенню, до яких було включено позивачку, відповідача та їх сина ОСОБА_3 .

Також зазначила, що 25 квітня 2003 року, відповідач, за їхньої спільної згоди, уклав договір-доручення з українсько-канадським товариством з обмеженою відповідальність з іноземними інвестиціями «ЮМК», яке діяло на підставі договору-комісії від 07 квітня 2003 року № 03/207, укладеного з державним підприємством промислове об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. Макарова», за яким йому виділялися кошти для придбання житла для забезпечення житлового фонду на родину у складі трьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ).

25 квітня 2003 року відповідачем було придбано домоволодіння АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є., реєстраційний № 2810, право власності на яке було зареєстровано за відповідачем.

Вважає, що даний будинок є спільною сумісною власністю, але відповідач ухиляється від добровільного вирішення питання щодо оформлення її права власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, як частку у спільному майні, у зв`язку з чим, просила суд задовольнити її позов у повному обсязі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності у спільному майні залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подали відзив, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, позивачка та відповідач перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 19 вересня 1997 (а. с. 20).

В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 35).

Згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2003 року (а.с.21), посвідченого приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є., реєстровий № 2810, відповідачем в період шлюбу, придбано домоволодіння АДРЕСА_2 за 53 350 грн., право власності на яке, ним зареєстровано за собою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 773558 від 09 вересня 2003 року (а.с. 22).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року у цивільній справі 204/5315/19 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року у справі № 204/2935/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння особистою приватною власністю, яке сторонами не оскаржувалося, та набрало законної сили 21 лютого 2020 року, встановлено наступні обставини (а.с.41-43).

Відповідач, проживав в будинку АДРЕСА_1 з 1961 року. Вказаний житловий будинок був побудований батьками ОСОБА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 протягом 1955-1958 років самовільно, право власності на будинок за зазначеними особами зареєстровано не було.

Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 469/7 від 19.06.1991 року ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» було відведено земельну ділянку по АДРЕСА_2 та Литовській для забудови.

Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 828 від 25.09.1991 року затверджені списки сімей, які підлягали відселенню, в тому числі і сім`ї ОСОБА_8 у складі трьох осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (перша дружина), донька ОСОБА_5 .

Реалізація зазначених рішень розпочалася в 2003 році, тобто, після змін у складі сім`ї Відповідача, зокрема, розірвання попереднього шлюбу відповідача з його першою дружиною ОСОБА_4 в 1993 році, та укладення шлюбу з позивачкою в 1997 році й народження спільної дитини ОСОБА_3 в 1998 році, який у справі є третьою особою.

При цьому, судом першої інстанції також було встановлено, що 07 квітня 2003 року ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» уклало Договір комісії № 03-207, яким доручило, а ТОВзІІ «ЮМК» прийняло на себе зобов`язання по відселенню мешканців будинків, які підлягали знесенню.

25 квітня 2003 року між ТОВзІІ «ЮМК» та відповідачем було укладено договір доручення № 03-273, згідно якого ТОВзІІ «ЮМК» прийняв на себе зобов`язання придбати для відповідача житловий фонд загальною площею не менше 73 кв. м. у м.Дніпропетровську, вартістю не більше 53 350 грн.

Приписами п. 2. 2. 7. зазначеного договору, повірений ТОВзІІ «ЮМК» зобов`язався забезпечити довірителя ( ОСОБА_2 ) грошовими коштами в сумі вартості житлового фонду, погодженого між сторонами в договорі купівлі-продажу.

Так, 25 квітня 2003 року, відповідачем було укладено договір реєстраційний № 2810 щодо купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 за суму 53 350 гривень, які були передані представником ТОВзІІ «ЮМК» в присутності відповідача безпосередньо продавцю ОСОБА_9 .

Того ж дня, відповідачем оформлено нотаріальну відмову від усіх майнових прав на кв. АДРЕСА_3 , зазначено про забезпечення житловим фондом та відсутність претензій до ТОВзІІ «ЮМК».

Також, 25 квітня 2003 року між ТОВзІІ «ЮМК» та відповідачем було складено Акт виконання договору доручення, відповідно до якого, ОСОБА_2 підтвердив повне виконання договору доручення № 03-273, зокрема, факту надання ТОВзІІ «ЮМК» грошових коштів для повного розрахунку за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є. в реєстрі за № 2810, а в свою чергу ОСОБА_2 виконано знесення будинку АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року у справі № 204/2935/19, спірне майно, визнано таким, що не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано відповідачем без участі позивачки, згоди на придбання якого вона не надавала та будь-яких особистих коштів на його придбання не витрачала, а тому, дійшов до висновку, що підстави для задоволення даного позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності.

Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Тобто, частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні.

Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Приписами ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тому, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені у постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 та від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що вона має право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, як на частку у спільному майні, з тих підстав, що поділ майна подружжя, зокрема, щодо вказаного домоволодіння, було предметом розгляду у цивільній справі № 204/2935/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння особистою приватною власністю та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог. При цьому, сторонами не оскаржувалося вказане рішення та набрало законної сили 21 лютого 2020 року.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ніколи не реєструвалося та грошова компенсація за будинок не надавалась, тому суд дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, домоволодіння АДРЕСА_1 було самовільно збудоване ще батьками відповідача ОСОБА_2 на особисті кошти, тобто, до знайомства та укладення шлюбу між сторонами, а тому, не було спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому, як вже зазначалося вище, 25 квітня 2003 року, відповідачем було укладено договір реєстраційний № 2810 щодо купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 за суму 53 350 гривень, які були передані представником ТОВзІІ «ЮМК» в присутності відповідача безпосередньо продавцю ОСОБА_9 .

Того ж дня, відповідачем оформлено нотаріальну відмову від усіх майнових прав на кв. АДРЕСА_3 , зазначено про забезпечення житловим фондом та відсутність претензій до ТОВзІІ «ЮМК».

Таким чином, спірне домоволодіння АДРЕСА_2 було придбане ОСОБА_2 не за свої особисті кошти, а за кошти, надані йому у якості компенсації за відселення з будинку АДРЕСА_1 та його примусове знесення, тобто, є нажитим без участі позивачки, оскільки, позивачка не брала участі в укладенні договору купівлі-продажу, згоди на його придбання не надавала та будь-яких особистих коштів на його придбання не витрачала.

Також, неспроможними колегія суддів вважає доводи ОСОБА_1 про те, що вона брала участі в укладенні договору купівлі-продажу та давала згоду на його придбання в інтересах сім`ї, у тому числі й витрачала особисті кошти на його придбання, оскільки, будь-яких доказів на підтвердження зазначеного, всупереч положень ст.76-81 ЦПК України, до суду не було надано.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова