ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6410/21 Справа № 185/205/20 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 01 липня 2016 року між нею, як фізичною особою-підприємцем та відповідачем укладено договір оренди приміщення площею 24 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців з дня підписання акту прийому -передачі, що належить їй на праві власності.

Оскільки відповідач не сплачувала орендну плату та комунальні послуги, за період з грудня 2016 року по червень 2017 рок утворилась заборгованість у розмірі 76 644, 94, що складається з 11 088 грн. - заборгованості по орендній платі, 3 464, 14 грн. - заборгованості по сплаті за користування комунальними послугами, 62 092, 80 грн. - пені за прострочення зі сплати орендної плати. Посилаючись на викладене, просила стягнути таку заборгованість на її користь.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач позбавлена права вимоги за договором оренди, укладеним між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , оскільки не є стороною договору.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи, та залишив поза увагою обставини, які мають значення для правильного вирішення даного спору.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 липня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди приміщення, загальною площею 24 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та підписано акт прийому-передачі приміщення (а.с. 18-20).

Звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути заборгованість за договором оренди, укладеним між нею, як фізична особа-підприємець та відповідачем.

Суд першої інстанції, вважав встановленими обставини справи щодо наявності спору, який виник між позивачем, як фізичною особою-підприємцем та відповідачем, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свої порушених прав, що виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору оренди приміщення від 01 липня 2016 року, укладеного з нею, як фізичною особою-підприємцем та відповідачем.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними з наступних підстав.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є фізичною особою та власником орендованого приміщення, переданого в оренду на підставі договору від 01 липня 2016 року, однак не є стороною такого договору, що позбавляє її права вимоги за цим договором.

Відповідно до відкритої інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є зареєстрованим суб`єктом господарювання.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, якою передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізичної особи-підприємця» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Суд встановив, що позивач у справі є фізична особа, як власник приміщення переданого відповідачу на підставі договору оренди.

Суб`єктом права власності може бути фізична особа, оскільки ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності. Власник майна самостійно визначає, у якому статусі вона відчужує чи передає в оренду вказане майно, як фізична особа, чи як суб`єкт господарювання.

У справі що переглядається, позовні вимоги стосувалися невиконання умов договору оренди приміщення, яке використовувалося для здійснення підприємницької діяльності (п.1.4. вказаного договору).

У зв`язку з викладеним, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не є стороною спірного договору та як наслідок, позбавлена права на стягнення заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в позові зазначено про те, що позивач є фізичною особою-підприємцем, не можуть впливати на розгляд справи, оскільки особа позивача є з ясованою, а позовні вимоги спрямовані саме фізичною особою.

Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, при цьому, вказані позивачем порушення, не знайшли свого підтвердження.

Решта доводівзводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку щодо допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю.Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова