Провадження № 2/344/1580/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Польської М.В.,

секретаря c/з: Федоришин М.З.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в листопаді 2020р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 86 840грн. за договором позики від 02.12.2017 року.

Позов обґрунтувала тим, що 02.12.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом видачі розписки, згідно якої відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 1000,00 євро, з обумовленням відсотків за користування коштами, при свідку ОСОБА_4 . Отримані кошти відповідач зобов`язувалась повернути не пізніше 01.02.2018 року, тобто до двох місяців. Відповідач протягом січня-квітня 2018року сплачувала обумовлених 5% від позичених коштів, тобто 50 євро та загалом сплатила 200 євро. Просила стягнути з відповідача борг за договором позики від 02.12.2017р. у розмірі 86 840,00 грн., з яких: 33400 грн. (що складає 1000 євро за курсом НБУ станом на 01.12.2020р. 33.40грн.) - основна сума боргу, 53440,00 грн. - відсотки за користування грошовими коштами, просила також стягнути судові витрати.

Представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов повному обсязі. Додатково зазначив, що 02.12.2017р. відповідач отримала у позивача грошові кошти, пізніше позивач дописала у розписці прізвище « ОСОБА_3 », так як « ОСОБА_5 » це було вказане дівоче прізвище, водночас доповнення розписки прізвищем не змінює суть самої розписка, яка тим паче написана власноручно відповідачем.

Відповідач в судовому засіданні 08.09.2021р. надала пояснення про те, що вона дійсно у грудні 2017р. звернулась до ОСОБА_6 про повторну позику (першу брав її чоловік на суму 500Євро під 5% щомісячних, також через ОСОБА_6 у ОСОБА_7 , й повернули вчасно) на суму 1000 Євро, остання погодилась але сказала, що коштів особисто немає, позичити можна у іншої особи надавши письмову розписку про позику, на що відповідач погодилась і у кого вона позичала кошти ОСОБА_7 (позивача) вона не знала. Відсотки обумовлені у договорі оплатила протягом 4-х місяців (січень-квітень 2018р.), тобто 200 Євро загалом через ОСОБА_6 , про що вказує і позивач. Проте, відповідач ще 50 Євро дала ОСОБА_6 у травні 2018р. на руки, а в червні остання сказала що можна перерахувати гривнями (1500грн. що складало 50 Євро) на банківську картку позикодавця, і тоді вона дізналася що позичальник не ОСОБА_5 , а ОСОБА_8 , почала телефонувати до ОСОБА_6 і та підтвердила правильність переказу коштів саме позикодавцю ОСОБА_3 . В подальшому відсотки не сплачувала і мала намір після серпня 2018р. повернути борг з відсотками. Однак, 29.08.2018р. сталася подія, а саме чоловік позивача разом з ОСОБА_6 пробралися в квартиру відповідача через балкон і викрали золото, сказавши що це в рахунок боргу, син який був дома викликав поліцію. Тому, кошти повертати не буде, оскільки в неї забрали золоті вироби. На даний час ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про відшкодування їй цих викрадених коштів.

Заслухавши пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.12.2017р. позивач передала відповідачу кошти в розмірі 1000,00 євро, під 5% щомісячно, із зобов`язанням повернення позику через ОСОБА_6 , що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (а.с.34). Із зворотної сторони на оригіналі розписки є наявними записи: 02.01.2018р - 50Євро, 02.02.2018р. - 50Євро, 03.03.2018р. - 50Євро, 02.04.2018р. - 50Євро, тобто всього - 200Євро.

Розписка написана власноручно позичальником ОСОБА_2 , що вона й підтвердила в судовому засіданні при огляді оригіналу розписки про належність підпису на розписі саме відповідачу, кошти в сумі 1000 Євро остання отримала, відсотки за січень-квітень 2018р., які поверталися за умовами договору позики, предметом доказування не є, оскільки обидві сторони зазначили про їх повернення.

Водночас, відповідач бажала проведення експертизи допису позикодавцем прізвища поряд з « ОСОБА_5 » слово « ОСОБА_3 », однак судом зазначено, що такий факт не заперечується й представником позивача, і такий допис не може підтверджувати, як доводила сторона відповідача, що особа позикодавця є різною.

Так, згідно копії Свідоцтва про шлюб (а.с.10) ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_9 , після чого дружина отримала прізвище ОСОБА_9 . При цьому, сама відповідач в судовому засіданні й вказала на те, ОСОБА_9 є чоловіком позивача і їй про це достеменно відомо.

Відповідач також зазначила, що на оригіналі договору позики (розписки) є окрім її підпису, ще й підпис позикодавця і свідка ОСОБА_6 , чого не було при написанні ОСОБА_2 , однак суд зазначає що такі доводи не спростовують ні факт написання визнаного позичальником самої розписки, ні факт визнаних нею отримання коштів у позику в сумі 1000 Євро, а підпис самого позикодавця та свідка стоїть під рукописним написом та підписом позичальника ОСОБА_2 , що й логічно не могло передувати, як доводила відповідач, складанню неї такої розписки.

За вимогами ст.1046, 1047 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однак, зі змісту договору позики від 02.12.2017р., строк сторони не визначали.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Оскільки, примірник оригіналу розписки позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута, водночас сама й відповідач зазначила, що повертала тільки відсотки по 50 Євро в місяць а не тіло позики, сторона позивача просила стягнення коштів в гривнях в сумі 33 400 грн.. (за курсом НБУ станом на 01.12.2020р. Євро - 33.40грн.), і в цій частині вимоги підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення 53440,00 грн. відсотків за користування грошовими коштами, то слід зазначити наступне.

За умовами позики від 02.12.2017р. відповідач зобов`язувалась повернути позивачу кошти без визначення строку під 5% щомісячних. Відповідач протягом січня-квітня 2018року сплачувала 5% від позичених коштів, тобто 50 євро та загалом сплатила 200 євро, що зазначено на звороті розписки й визнається сторонами.

28.10.2020р. позивачем направлено відповідачу лист про наявність заборгованості за договором позики (а.с.11), такий лист відповідач підтвердила що отримала вкінці 2021 року (в поштовій скриньці), бо її не було в період надсилання такого, і підпис на рекомендованому повідомленню про отримання листа 02.12.2020р. їй не належить. Також звернула увагу, що вулиця на конверті (надала відповідач в оригіналі для огляду під час розгляду справи) зазначена не вірно а саме Північний бульвар, а не правильно - Південний бульвар (а.с.70). Після отримання такого листа, відповідач сказала суду, що телефонувала до позивача про те, що кошти не поверне, поки їй не буде повернено її викрадене золото.

З врахуванням цього, суд зазначає, що позика в такому разі повинна була бути повернутою в кінці лютого 2021р. (місячний строк з дня вимоги), однак позика не була повернута позичальником, в т.ч. і на день ухвалення рішення суду також.

У позовній заяві подано розрахунок відсотків за користування грошовими коштами в сумі 5% щомісячних від позиченої суми 1000,00 євро за кожен день прострочки за період 02.05.2018 по 02.12.2020р., що складає 53440,000 грн. Отже, спірний період стосується часу дії договору позики і відповідає умовам правочину узгодженого сторонами.

Проте, відповідач у судовому засіданні доводила перед судом, що ще 50 Євро дала ОСОБА_6 у травні 2018р. на руки, а в червні остання сказала, що можна перерахувати гривнями (15000грн. що складало 50 Євро) на банківську картку позикодавця, що нею й було зроблено. В подальшому відсотки не сплачувала і мала намір після серпня 2018р. повернути борг з відсотками.

Але, надати будь-які докази передачі коштів у травні 2018р. на руки особі, через яку й вчинялися попередні розрахунки, як і доказ перерахування коштів у червні 2018р. на банківський рахунок позивача, відповідач до суду не надала. На роз`яснення допиту свідка, чи витребування доказів в судовому порядку з банківських даних, така не клопотала, а отже з наявних матеріалів справи доводи відповідача в цій частині, які заперечуються стороною позивача, не можуть братися судом до уваги за недоведеністю таких.

Не заслуговують на увагу суду твердження відповідача про викрадення чоловіком позивача та особою через яку передавалися цінних речей в рахунок боргу, а тому відповідач не має грошового обов`язку перед позивачем, оскільки відповідач не надала до суду будь-яких доказів (матеріали слідства тощо). Якими б встановлено було повернення майна за рахунок обов`язку позики, а у разі подання ОСОБА_2 позову до суду про захист права на відшкодування завданої шкоди, то такі будуть предметом розгляду судом та подальшого вирішення можливості зарахування одного боргу перед іншим, за наслідками прийнятих судових рішень.

За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За змістом вимог ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати у розміру судового збору становлять 868.40 грн. (а.с.4), тому з відповідача слід стягнути на користь позивача даний розмір судового збору.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 527,1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , кошти в сумі 86 840, 00 грн. (вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок гривень) боргу за договором позики від 02.12.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 868 грн. (вісімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13.09.2021 року.

Суддя Польська М.В.