ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7274/21 Справа № 213/1338/21 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року, яке постановлено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 02 червня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

В квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулвся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. у зв`язку з отриманим ним професійного захворювання на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 18 лютого 2021 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 900 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача, які він відчуває з урахуванням отриманого ним професійного захворювання, необхідності постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК.

Вказує, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач відчуває фізичні страждання та біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, тривогу, дратливість, страх, що негативно позначається на душевного та фізичному стані позивача.

Крім того, позивач вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», відсоток втрати працездатності, необхідність постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, та пов`язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в його житті, важкість стану здоров`я та ступінь вини відповідача, у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний ГЗК», який є правонаступником ПАТ «Південний ГЗК» просить рішення суду змінити та зменшити суму моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відповідач вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, АТ «ПівдГЗК» зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі представника позивача, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони були враховані та взяті судом до уваги. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ «ПівдГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 22 червня 1992 року по 24 грудня 1992 року, працював на посаді газоелектрозварника ІІІ розряду дробильної фабрики, з 24 грудня 1992 року по 10 серпня 1994 року вантажником цеху підготовки виробництва та складського господарства, з 05 лютого 1996 року по 27 квітня 2001 року електрогазозварником ІV розряду дробильної фабрики, з 27 квітня 2001 року по 01 травня 2006 року електрогазозварником ручного зврювання дробильної фабрики, з 24 травня 2019 року по 28 січня 2019 року електрогазозварником управління дробильно транспортного комплексу у рудоуправлінні ПАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК». 28 січня 2019 року звільнений згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 9-10).

Згідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 23 грудня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування, технологічного процесу, робочого місця електрогазозварника, де він виконував роботи в умовах фізичного навантаження, показники яких перевищували нормативи ГДК (а.с. 8).

Відповідно до п. 18 Акту, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є важкість праці (а.с. 8).

Висновком МСЕК від 18 лютого 2021 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності (а.с. 6).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 23 грудня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування, технологічного процесу, робочого місця електрогазозварника,де він виконував роботи в умовах фізичного навантаження показники яких перевищували нормативи ГДК.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1992 року по 2019 року.

Відповідно до висновку МСЕК від 18 лютого 2021 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ "ПівдГЗК", який є правонаступником ПАТ "ПівдГЗК" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач відчуває фізичні страждання та біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, тривогу, дратливість, страх, що негативно позначається на душевного та фізичному стані позивача.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача АТ "ПівдГЗК", який є правонаступником ПАТ "ПівдГЗК" відсоток втрати професійної працездатності, , вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ "ПівдГЗК", правонаступником якого є АТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 90 000 гривень до 120 000 гривень.

Тому колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК» і збільшивши його з 900 гривень до 1 200 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині збільшення розміру моральної шкоди та судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача АТ «ПівдГЗК», який є правонаступником ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави підлягають стягненню 1 800 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу - Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 90 000 грн. до 120 000 (сто двадцять тисяч) грн.

Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 900 гривень до 1 200 (одна тисяча двісті) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: