Справа № 466/1680/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Донченко Ю.В.

секретар судового засідання Пилипців О.-І.І.

Справа № 466/1680/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплаченої роботи, -

за участі представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Редевич О.М.

в с т а н о в и в:

04.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу»; зобов`язати AT «Укрзалізниця» відновити умови праці ОСОБА_1 , які існували до видання наказу AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу»; стягнути з AT «Укрзалізниця» різницю у заробітку за час виконання ним нижчеоплачуваної роботи у розмірі 51723 грн. 52 коп. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» №311/ос від 20.10.2015 «По особовому складу» ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відокремленого підрозділу «Служба матеріально-технічного забезпечення» з посадовим окладом згідно штатного розпису з 20.10.2015 року.

Вказує, що наказом ПАТ «Укрзалізниця» №1420/ос від 16.07.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 - начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця», звільнено з посади за одноразове грубе порушення своїх посадових обов`язків, згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Укрзалізниця» №1420/ос від 16.07.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.04.2019 року у справі №466/6109/18 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено повністю.

Наголошує, що постановою Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі №466/6109/18 рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 квітня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 липня 2018 року №1420/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» згідно п.1 ст.41 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 16 липня 2018 року; вирішено стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 454552 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят дві) гривень 68 копійок з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

Наказом AT «Укрзалізниця» №1924/ос від 22.09.2020 «Про поновлення на роботі за рішенням суду» скасовано наказ від 16.07.2018 №1420/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця», поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 16.07.2018 та зобов`язано регіональну філію «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» здійснити виплати ОСОБА_1 відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 року.

Наказом регіональної філії «Львівська залізниця» «По особовому складу» №620/ос від 25.09.2020 оголошено наказ AT «Укрзалізниця» від 22.09.2020 №1924/ос.

Із вищевказаними наказами ОСОБА_1 ознайомився 29.09.2020 р.

З огляду на невиконання відповідачем постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у період з 18.10.2019 по 28.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовом до ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.10.2020 у справі №466/2986/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю та вирішено стягнути з ПАТ «Українська залізниця» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 343 085 (триста сорок три тисячі вісімдесят п`ять) грн. 94 коп.

Згідно повідомлення начальнику служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії AT «Укрзалізниця» ОСОБА_1 від 22.09.2020 №608, посада, на якій було поновлено позивача згідно постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019, скорочена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано переведення на одну із вакантних посад. Позивач із вказаним повідомленням був ознайомлений 29.09.2020 та зазначив, що згоден із відомостями, які зазначені у повідомленні та із запропонованими вакантними посадами.

Однак, вважає наказ AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу» незаконним, оскільки зміна істотних умов праці передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, квааліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці, що включає зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.

Таким чином, наявність змін в організації виробництва і праці на AT «Укрзалізниця» не є доведеною, оскільки у даному випадку відсутні об`єктивні обставини, які б підтверджували факт зміни істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, що свідчить про відсутність підстав для застосування у даній справі положень ч.З ст.32 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, як вважає позивач наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу», було видано з порушенням вимог трудового законодавства, що свідчить про його незаконність.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі № 466/6109/18 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 1447 грн. 62 коп., а різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, що становить 51723,52 грн.

Позивач ОСОБА_1 наголошує, що у період з 04.12.2020 (наступний день за днем видання оскаржуваного наказу) по 28.02.2021 року, перебуваючи на тій же посаді, отримував заробітну плату у меншому розмірі з вини Відповідача, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з позовом, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу»; зобов`язати AT «Укрзалізниця» відновити умови праці ОСОБА_1 , які існували до видання наказу AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу»; стягнути з AT «Укрзалізниця» різницю у заробітку за час виконання ОСОБА_1 нижчеоплачуваної роботи у розмірі 51 723 грн. 52 коп. та судові витрати.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

20.04.2021 року від представника позивача - адвоката Дмитришин М.П. через канцелярію суду надійшла заява від 19.04.2021 року про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу»; зобов`язати AT «Укрзалізниця» відновити умови праці ОСОБА_1 , які існували до видання наказу AT «Укрзалізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу»; стягнути з AT «Укрзалізниця» різницю у заробітку за час виконання ОСОБА_1 нижчеоплачуваної роботи у розмірі 85 632 грн. 28 коп.

07.05.2021 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву від 04.03.2021 року, в якому відповідач зазначає, що не погоджується з позовом та заперечує щодо його задоволення, вважає, що ним було повністю дотримано передбачену законодавством процедуру звільнення позивача та вказує, що після звільнення позивача у AT «Укрзалізниця» відбулися зміни і організації виробництва і праці, згідно яких була скорочена посада на якій до звільнення працював позивач.

Також вказує, що на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі 466/6109/18 наказом AT «Укрзалізниця» від 22.09.2020 №1924/ос «Про поновлення на роботі за рішенням суду» скасовано наказ від 16.07.2018 №1420/ос, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії - Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» з 16.07.2018.

Наказом регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» від 25.09.2020 №620/ос «По особовому складу» оголошено наказ AT «Укрзалізниця» від 22.09.2020 №1924/ос.

У зв`язку з поновленням Позивача за рішенням суду на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» роботодавець був вимушений вносити зміни до тимчасового штатного розпису, які полягали у введенні однієї штатної одиниці - начальника служби матеріально- технічного забезпечення.

Таким чином, на дату поновлення Позивача на роботі «Служба закупівель і постачання» регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» була ліквідована, потреби у посаді начальника ліквідованого структурного підрозділу у AT «Укрзалізниця» не було. Регіональна філія «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» була змушена ввести до тимчасового штатного розпису посаду начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі №466/6109/18.

З огляду на зміни в організації виробництва і праці, які відбулися (вдосконалення структури шляхом ліквідації «Служби закупівель і постачання» регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» із скороченням посад працівників даного структурного підрозділу і створення функціонального структурного підрозділу «Служба закупівель і постачання») та зміни істотних умов праиі для всіх працівників регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» у зв 'язку із скрутним становищем внаслідок встановлення на всій території України карантину та відмову Позивача у переведенні на іншу вакантну посаду, виникла необхідність у зміні для Позивача істотних умов праці.

Повідомленням про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 №ЦПК-609 Позивачу було запропоновано інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця» - 5405 грн., встановлення режиму неповного робочого тижня з неробочим днем у понеділок та режиму неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 год. до 12-00 год. з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. На запровадження даних умов праці Позивач надав свою згоду 29.09.2020, про що зазначив у даному повідомленні шляхом написання тексту «даю згоду», проставлення свого підпису та дати.

У зв`язку зі згодою Позивача на запропоновані йому зміни умов праці, на підставі вказаного повідомлення, 03.12.2020 AT «Укрзалізниця» було видано наказ №2498 особового складу», згідно якого запроваджено з 04.12.2020 для ОСОБА_1 режим неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 до 12-00 год. та у режимі неповного робочого тиждня з неробочим днем у понеділок; з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу та встановлено інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця», у розмірі 5405 грн.

Представник відповідача також вказує, що у даній справі, крім змін в організації виробництва та праці, які зумовили роботодавця запропонувати працівнику змінені умови праці, мало місце добровільне погодження працівника із запропонованими йому умовами праці.

Таким чином, як повідомляє представник відповідача, оскаржуваний наказ AT «Укрзалізниця» від 03.12.2020 №2498/ос «З особового складу» винесений з дотриманням норм КЗпП України, тому відсутні правові підстави для його скасування як і відсутні правові підстави для відновлення ОСОБА_1 умов праці, які, існували до видання наказу AT «Укрзалізниця» від 03.12.2020 №2498/ос «З особового складу» та стягнення коштів на його користь.

Також представник відповідача зазначає про відсутність підстав для стягнення з AT «Укрзалізниця» різниці у заробітку за час виконання ОСОБА_1 нижчеоплачуваної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України може застосовуватися виключно до правовідносин, пов`язаних з поновленням працівника на роботі.

Ч. 2 ст. 235 КЗпП України чітко визначає, що рішення про виплату працівникові різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи може мати місце лише при винесенні рішення про поновлення на роботі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з інших підстав, які з поновленням на роботі не пов`язані, у зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

19.05.2021 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь від 18.05.2021 року на відзив, в якій представник позивач зазначив, що наявність змін в організації виробництва і праці на AT «Укрзалізниця» не є доведеною, оскільки у даному випадку відсутні об`єктивні обставини, які б підтверджували факт зміни істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, що свідчить про відсутність підстав для застосування у даній справі положень ч.3ст.32 КЗпП України.

Зазначає, що з урахуванням наведеного, наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» №2498/ос від 03.12.2020 «З особового складу», було видано з порушенням вимог трудового законодавства, що свідчить про його незаконність.

Зазначає, що такі дії відповідача є лише прямим та безпосереднім наслідком неправомірного звільнення позивача та були необхідними для поновлення його трудових прав.

В подальшому, відповідач, нібито у зв`язку із встановленням карантину, вирішив запровадити неповний робочий тиждень, зокрема для позивача, та надав останньому повідомлення про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 №ЦПК-609.

Позивач був змушений проставити свою згоду на даному повідомленні, з огляду на те, що відмова мала б наслідком звільнення позивача із займаної ним посади, на якій він був в цей же день поновлений.

В той же час звертає увагу на той факт, що позивач зазначив на наказі №2498/ос від 03.12.2020 про свою незгоду із даним наказом та намір оскаржувати його у суді, з огляду на його очевидну незаконність.

Вважає, що твердження відповідача про те, що встановлення для позивача неповного робочого тижня за його згодою не заслуговують на увагу, оскільки така згода була продиктована несприятливими для позивача обставинами, які були умисно та незаконно створені відповідачем.

Відповідач також вказує, що безпідставною є вимога позивача про стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

При цьому відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 по справі №303/4913/17, згідно якої «Системний аналіз частини другої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма не обумовлює стягнення середнього заробітку окремою вимогою, а навпаки містить пряму норму закону про одночасне вирішення питання про поновлення на роботі та про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу».

31.05.2021 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшло заперечення від 25.05.2021, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач добровільно погодився із запропонованими йому зміненими умовами праці, що підтверджується повідомленням про зміну істотних умов праці начальнику служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» Сенишину І.А. від 22.09.2020 №ЦПК-609. Щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, то дана норма не містить виключень та не поширюється на правовідносини при зміні істотних умов праці, тобто не може застосовватись до правовідносин, які виникли між позивачем та АТ «Укрзалізниця».

Ухвалою судді від 15.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.07.2021року від представника відповідача через канцелярію суду надійшли письмові пояснення від 20.07.2021 року, в яких додатково зазначено, що ОСОБА_1 добровільно погодився на запропоновану йому зміну умов праці, що зафіксовано в повідомленні про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 «ЦПК-609».

Як зазначає представник відповідача, AT «Укрзалізниця» пропонувало такі умови не безпідставно. Пропозиція ОСОБА_1 таких умов була викликана змінами в організації виробництва і праці AT «Укрзалізниця», про що зазначалося як у відзиві на позовну заяву, так і у запереченні AT «Укрзалізниця». Зміни в організації виробництва і праці - ліквідація виробничих структурних підрозділів «Головний матеріально-технічний склад» і «Служба матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» та створення функціонального структурного підрозділу «Служба закупівель і постачання» регіональної філії «Львівська залізниця» мало місце після звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення своїх трудових обов`язків згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України та до його поновлення згідно постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі №466/6109/18.

Представник відповідача врахувала правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №756/10727/16 та від 07.08.2019 у справі №367/3870/16-ц, в якій зазначено, що суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці, так як вирішення вказаного питання належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Таким чином, як стверджує представник відповідача, оскаржуваний наказ AT «Укрзалізниця» від 03.12.2020 №2498/ос «З особового складу» є законним та ґрунтується на добровільній згоді працівника на зміну йому істотних умов праці.

Щодо вимоги про стягнення з AT «Укрзалізниця» різниці у заробітку за час виконання ОСОБА_1 нижчеоплачуваної роботи, то згідно частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу.

Як зазначила представник відповідача, у зв`язку з тим, що предмет позову не стосується поновлення на роботі, вимога ОСОБА_1 про стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи задоволенню не підлягає. У зв`язку з наведеним просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях, просив позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання, будучи повідомленим про час та дату його розгляду- не з`явився.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені у письмовому відзиві, письмових запереченнях та письмових додаткових поясненнях. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за їх безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Конституція України, проголосивши Україну демократичною, соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема, її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч. 4 ст. 13, ч. ч. 1, 2, 7 ст. 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Конституція України, норми якої, відповідно до ст. 8 Основного закону, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори, зокрема, за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

В свою чергу, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Приймаючи рішення у частині вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу суд виходить з наступного.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і у порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці «№158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

В судовому засіданні судом було досліджено докази надані сторонами, зокрема: наказ Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» від 20.10.2015 №311/ос «По особовому складу», яким ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відокремленого підрозділу «Служба матеріально- технічного постачання» з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.7).

Наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 16.07.2018 №1420/ос «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця», якого звільнено з посади за одноразове грубе порушення своїх посадових обов`язків, згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с.8).

Рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 17.09.2018 (протокол №Ц-64/72 Ком.т.), яким ліквідовано виробничі структурні підрозділи «Головний матеріально-технічний склад» і Служба матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» загальною чисельністю 155 штатних одиниць та створено функціональний структурний підрозділ «Служба закупівель і постачання» регіональної філії «Львівська залізниця» чисельністю 148 штатних одиниць, з них 73 одиниці виробничого штату (а.с.104-121).

Наказ регіональної філії «Львівська залізниця» від 28.09.2018 №495/од «Про створення функціонального структурного підрозділу «Служба закупівель і постачання» з 01.10.2018 створено функціональний структурний підрозділ «Служба закупівель і постачання» чисельністю 148 штатних одиниць (з них 73 одиниці виробничого штату) відповідно до затвердженої правлінням ПАТ «Укрзалізниця» організаційної структури, з 01.01.2019, згідно якого скорочено посади працівників виробничих структурних підрозділів «Служба матеріально-технічного забезпечення» чисельністю 66 штатних одиниць та «Головний матеріально-технічний склад» чисельністю 89 штатних одиниць ( а.с 122-133).

Після звільнення Позивача у AT «Укрзалізниця» відбулися зміни і організації виробництва і праці, згідно яких була скорочена посада на якій до вільнення працював позивач.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі №466/6109/18 визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Українська залізниця» від 16 липня 2018 №1420/ос «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська залізниця згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії - Львівська залізниця» Aкціонерного товариства «Українська залізниця» з 16 липня 2018 року (а.с.22-32).

Наказом AT «Укрзалізниця» від 22.09.2020 №1924/ос «Про поновлення на роботі за рішенням суду» скасовано наказ від 16.07.2018 №1420/ос, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії - Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» з 16.07.2018 (а.с.33).

Наказом регіональної філії «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» від 25.09.2020 №620/ос «По особовому складу» оголошено наказ AT «Укрзалізниця» від 22.09.2020 №1924/ос (а.с.34).

На підставі повідомлення про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 « ЦПК-609» - ОСОБА_1 добровільно погодився на запропоновану йому зміну умов праці шляхом написання тексту «даю згоду» та проставлення свого підпису та дати (а.с.40).

Повідомленням про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 №ЦПК-609 ОСОБА_1 було запропоновано інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця» - 5405 грн., встановлення режиму неповного робочого тижня з неробочим днем у понеділок та режиму неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 год. до 12-00 год. з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

У зв`язку зі згодою позивача на запропоновані йому зміни умов праці, на підставі вказаного повідомлення 03.12.2020 AT «Укрзалізниця» було видано наказ №2498 з особового складу», згідно якого запроваджено з 04.12.2020 для ОСОБА_1 - начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська Залізниця» АТ «Укрзалізниця» режиму неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 до 12-00 год. та у режимі неповного робочого тижня з неробочим днем у понеділок; з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу та встановлено інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця», у розмірі 5405 грн.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівнивником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про і колективним договором і угодою сторін.

Наведене свідчить, що на момент повідомлення про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 « ЦПК-609» - ОСОБА_1 добровільно погодився на запропоновану йому зміну умов праці шляхом написання тексту «даю згоду» та проставлення свого підпису та дати.

Повідомленням про зміну істотних умов праці від 22.09.2020 №ЦПК-609 ОСОБА_1 було запропоновано інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця» - 5405 грн., встановлення режиму неповного робочого тижня з неробочим днем у понеділок та режиму неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 год. до 12-00 год. з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

У зв`язку зі згодою позивача на запропоновані йому зміни умов праці, на підставі вказаного повідомлення 03.12.2020 AT «Укрзалізниця» було видано наказ №2498 з особового складу», згідно якого запроваджено з 04.12.2020 для ОСОБА_1 , начальника служби матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Львівська Залізниця» АТ «Укрзалізниця» режиму неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 до 12-00 год. та у режимі неповного робочого тижня з неробочим днем у понеділок; з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу та встановлено інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця», у розмірі 5405 грн.

Отже, вищевикладене свідчить про те, що AT «Укрзалізниця» пропонувало такі умови ОСОБА_1 у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці AT «Укрзалізниця».

Суд звертає увагу на те, що зміни в організації виробництва і праці - ліквідація виробничих структурних підрозділів «Головний матеріально-технічний склад» і «Служба матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» та створення функціонального структурного підрозділу «Служба закупівель і постачання» регіональної філії «Львівська залізниця» мало місце після звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення своїх трудових обов`язків згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України та до його поновлення згідно постанови Львівського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі №466/6109/18.

Таким чином, твердження позивача, шо зміни в організаційній структурі апарату управління підприємства (скорочення посади, яку займав позивач) змінами в організації виробництва і праці на AT «Укрзалізниця» не являється, суперечить п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, в якій визначено, що змінами в організації виробництва і праці, в тому числі є скорочення штату працівників.

Дане твердження позивача суперечить і правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 21.03.2018 у справі №802/651/16-а, на який у своїй позовній заяві здійснює посилання позивач, що суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача виникли зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників.

Як викладено в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №756/10727/16 та від 07.08.2019 у справі №367/3870/16-ц, суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці, так як вирішення вказаного питання належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Таким чином, оскаржуваний наказ AT «Укрзалізниця» від 03.12.2020 №2498/ос «З особового складу» є законним та ґрунтується на добровільній згоді працівника на зміну йому істотних умов праці.

Не підлягає задоволенню вимога про стягнення з AT «Укрзалізниця» різниці у заробітку за час виконання ОСОБА_1 нижчеоплачуваної роботи.

Згідно частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням вищевказаного, суд вважає , що стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу.

У зв`язку з тим, що предмет позову не стосується поновлення на роботі, вимога ОСОБА_1 про стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи задоволенню не підлягає.

Незаконне переведення на іншу роботу та зміна істотних умов праці не є тотожними. При зміні істотних умов праці, особа на іншу роботу не переводиться, а продовжує працювати на тій же роботі.

У статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу працівника).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЗКпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21.12.2020 по справі №242/6386/18, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах

Як встановлено, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи передбачає, що особа виконує роботу ту кількість часу, який виконувала до переведення на іншу роботу, яка є нижчеоплачуваною. Тобто, фактично, за ту саму кількість відпрацьованого часу, особа отримує меншу заробітну плату.

Також судом констатується, що, різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи відрізняється від середнього заробітку за час вимушеного прогулу тим, що особа продовжує працювати ту кількість часу, яку працювала до переведення на іншу роботу.

Зі змісту ч. 2 ст. 235 КЗпП України вбачається, що при стягненні різниці в заробітку, особа має виконати нижчеоплачувану роботу.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_1 після 04.12.2020, за власним бажанням, не працював повний робочий час.

Згідно табелів обліку робочого часу за жовтень 2020 p., листопад 2020 р., у жовтні 2020 року ОСОБА_1 відпрацював 166 годин, у листопаді 2020 - 160 годин.

Згідно табелів обліку робочого часу за грудень 2020 - березень 2021, у грудні 2020 року ОСОБА_1 відпрацював 72 години, у січні 2021 року- 60 годин, у лютому 2021 - 64 години, у березні 2021 - 72 години.

Отже, за період, за який ОСОБА_1 просить стягнути різницю в заробітку (грудень 2020 - березень 2021), він відпрацював 268 годин (72 год. + 60 год. + 64 год. + 72 год.).

Тобто, після зміни істотних умов праці, ОСОБА_1 працював значно менше.

Судом констатується і те, що невірним є розрахунок різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, наведений позивачем у позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог.

Згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог, Позивач розраховує середньоденну заробітну плату за жовтень, листопад 2020 року, в яких він відпрацював повні робочі дні та здійснює множення на кількість робочих днів за період грудень 2020 р.- березень 2021 р. Проте, в період грудень 2020 р. - березень 2021 р. ОСОБА_1 не працював повний робочий день, а працював лише 4 години 4 дні на тиждень.

Таким чином, позивач не просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а просить стягнути різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тому, вочевидь, розрахунок такої різниці має бути приведений за час коли ОСОБА_1 фактично виконував роботу, що відображено в табелях обліку робочого часу.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити, що ст. 235 КЗпП України, на яку посилається позивач, може бути застосована лише у випадку винесення рішення про поновлення працівника на роботі (відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 р. по справі №369/4878/19).

Як наслідок не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про стягнення різниці у заробітку за час виконання ОСОБА_1 нижчеоплачуваної роботи.

Враховуючи вищенаведене, позивачем належно не обгрунтовано та не доведено порушення його прав відповідачем.

Відтак, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому вимога позивача про стягнення із відповідачів судового збору задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплаченої роботи - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Українська Залізниця», адреса: м.Київ, вул.Тверська, 5, .

Повний текст рішення виготовлений 06.09.2021 року.

Суддя Ю. В. Донченко