Справа № 346/5473/20
Провадження № 22-ц/4808/1133/21
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.,

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Коломийський завод сільськогосподарських машин» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Калинюка О.П. в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ВАТ «Коломийський завод сільськогосподарських машин», у якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,6 кв.м, житловою площею 12 кв.м.

В обґрунтування позову послався на те, що з 13.02.2008 року, тобто, більше десяти років зареєстрований на проживання та разом з сім`єю постійно проживає в квартирі за вказаною адресою на підставі ордеру від 12.02.2008 року №97 на житлову площу, а саме кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку, розташованому за вказаною адресою.

На даний час гуртожиток реконструйовано в житловий будинок, а зазначена кімната переобладнана в квартиру та зареєстрована окремим об`єктом нерухомого майна, який належить відповідачу та відноситься до об`єктів права державної корпоративної власності.

Оскільки він відкрито, безперервно та добросовісно користується вказаною квартирою, у позасудовому порядку не може реалізувати своє право на приватизацію житла, тому, посилаючись на положення статті 344 ЦК України, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач користується спірним майном на правовій підставі, якою є ордер, тому таке користування не може вважатися безтитульним, як того вимагають приписи статті 344 ЦК України, відтак позовні вимоги є безпідставними. При цьому, суд не прийняв визнання позову представником відповідача, оскільки вважав, що таке визнання у цій справі суперечить вимогам статті 344 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що згідно ордеру «на житлову площу в гуртожитку» його разом із сім`єю було заселено у кімнату АДРЕСА_1 . На даний час вказаний гуртожиток реконструйовано в житловий будинок, кімнати переобладнані в квартири та зареєстровані окремими об`єктами нерухомого майна, які належать відповідачу та відносяться до державної корпоративної власності.

При цьому апелянт зауважує, що після проведення реконструкції гуртожитку в житловий будинок, ордер на квартиру йому не видавався, однак він продовжував там проживати і відповідач не заявляв до нього жодних вимог щодо звільнення вказаної житлової площі.

Також вказує на те, що жодного договору найму житлового приміщення між ним та відповідачем не укладалося.

На його думку, суд першої інстанції не дав оцінки тому факту, що ордер дає право на вселення в житло, а для користування квартирою необхідно оформити договір найму, як це зазначено у статті 61 ЖК України.

Із зазначених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача в засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. Тому колегія суддів ухвалила про розгляд справи без участі представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві державної корпоративної власності ВАТ «Коломийський завод сільськогосподарських машин» на підставі свідоцтва про право власності від 02.10.2007 року (а.с. 30-31).

Відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку від 12.02.2008 року на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету ВАТ «Коломиясільмаш» від 12.02.2008 року позивачу, його дружині та дочці надано право на вселення у квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 24).

За даними копії технічного паспорта на квартиру у будинку квартирного типу (гуртожитку), виготовленого Обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 06.08.2020 року на замовлення позивача, нерухоме майно складається з квартири «А», загальною площею 22,6 кв.м, житловою площею 12,5 кв.м, рік спорудження - 1975 (а.с 25-27).

Згідно відповіді Відділу з питань майна комунальної власності Коломийської міської ради від 29.10.2020 року № 13/2.10-30, наданої на адвокатський запит, звернення позивача про приватизацію вказаної квартири у вказаний відділ не надходило (а.с. 28).

За змістом відповіді адміністрації відповідача ВАТ «Коломийський завод сільськогосподарських машин» від 26.11.2020 року №1/242, наданої на адвокатський запит, відповідач не заперечує щодо приватизації та виготовлення документації на право власності на ім`я позивача на вказану квартиру (а.с. 29).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вищевказану правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Враховуючи наведені норми матеріального права та висновок Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач користується вищевказаною квартирою на правовій підставі, якою є ордер, тому таке користування не може вважатися безтитульним, як того вимагають приписи статті 344 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. Також суд обґрунтовано вважав, що визнання позову представником відповідача за встановлених обставин у справі суперечить вимогам статті 344 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що ордер видано на кімнату в гуртожитку, а після проведення реконструкції гуртожитку в житловий будинок та визнання кімнат окремими об`єктами нерухомого майна новий ордер на квартиру йому не видавався, суперечать матеріалам справи.

Так, рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 26.06.2007 року затверджено акт Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінченої реконструкції гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 , в тому числі: квартира АДРЕСА_2 ВАТ «Коломиясільмаш» загальною площею 22,6 кв.м, житловою площею 12,5 кв.м. Також цим рішенням виконкому вирішено оформити право власності на прийняті об`єкти; Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації виготовити та зареєструвати свідоцтва про право власності (а.с. 32).

На підставі вказаного рішення 16.10.2007 року виконавчий комітет Коломийської міської ради видав свідоцтво про право власності, згідно якого ВАТ «Коломийський завод сільськогосподарських машин» стало власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Після цього, 12.02.2008 року позивачу видано ордер на житлову площу в гуртожитку на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету ВАТ «Коломиясільмаш» від 12.02.2008 року та надано право на вселення у вказану квартиру позивачу, його дружині та дочці (а.с. 24). Таким чином, позивачу фактично був наданий ордер уже на квартиру АДРЕСА_2 , а не на кімнату №35 у гуртожитку.

Доводи апелянта, що поза увагою суду залишилась та обставина, що ордер є підставою на вселення в житло, а не на користування ним, оскільки, для користування житлом необхідно укласти договір найму, як це зазначено у статті 61 ЖК України, у зв`язку з чим вважає, що його користування вказаною квартирою є безтитульним, апеляційний суд відхиляє, бо ОСОБА_2 не надав жодних доказів щодо існування перешкод для укладення договору житлового найму вказаної квартири, тим більше враховуючи, що відповідач не заперечує щодо позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 10 вересня 2021 року