13.09.2021 Справа № 756/4783/16-ц
Справа пр. № 2/756/34/21
ун. № 756/4783/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участі секретарів судового засідання - Колесник А.В.,

Шлапака Р.О.,

учасники справи:

представники позивача - Рева Л.М.,

Лаврик С.В.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідачів - ОСОБА_3 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 21 квітня 2016 року було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_4 та відкрито провадження у справі.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року № 103 справу № 756/4783/16-ц за позовом ОСОБА_4 передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 квітня 2013 року він придбав у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником цієї квартири є ОСОБА_2 .

Позивач стверджував, що, починаючи з 01 квітня 2014 року ОСОБА_2 без його згоди уклала договори оренди квартири АДРЕСА_1 та отримала від цього дохід у сумі 192350,00 грн.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь половину коштів, отриманих відповідачем від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 , що становить 96175,00 грн.

02 серпня 2016 року Оболонським районним судом м. Києва залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_1 .

Також позивачем було подано заяви про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, в якій ОСОБА_4 зазначив, що за договором дарування від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_5 набула у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зважаючи на це, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири АДРЕСА_1 за період з 01 квітня 2014 року до 30 жовтня 2015 року у сумі 63175,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири АДРЕСА_1 за період з 30 жовтня 2015 року до 01 квітня 2016 року у сумі 33000,00 грн.

19 грудня 2017 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири АДРЕСА_1 за період з 01 квітня 2014 року до 30 жовтня 2015 року у сумі 63175,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири АДРЕСА_1 за період з 30 жовтня 2015 року до 31 березня 2018 року у сумі 75600,00 грн.

02 грудня 2019 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири АДРЕСА_1 за період з 31 жовтня 2015 року до 31 травня 2020 року у сумі 258800,00 грн.

09 лютого 2021 року ОСОБА_4 подано до суду заяву про зміну предмета позову, яка не була прийнята судом, позаяк за своїм змістом це є заявою про збільшення позовних вимог.

19 квітня 2021 року ОСОБА_4 подано до суду заяву про зміну предмета позову, яка не була прийнята судом, оскільки за своїм змістом це є заявою про збільшення позовних вимог, крім цього указана заява була подана з порушенням строків, визначених ст. 49 ЦПК України.

Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_4 , в якому зазначили про безпідставність позовних вимог.

Відповідачі вказали, на те, що ОСОБА_2 була власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником цієї квартири був її син ОСОБА_6 .

У рамках виконавчого провадження було звернуто стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 . Цю частину квартири придбала з прилюдних торгів ОСОБА_7 , яка 15 квітня 2013 року продала її своєму брату ОСОБА_4

01 квітня 2014 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_8 договір оренди, за умовами якого передала в найм ОСОБА_8 належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Цей договір діяв до серпня 2014 року.

18 жовтня 2014 року ОСОБА_2 за договором передала в найм ОСОБА_9 належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Цей договір діяв до 30 червня 2020 року.

10 вересня 2015 року ОСОБА_2 подарувала свою частину квартири ОСОБА_10 , який у свою чергу за договором дарування від 30 жовтня 2015 року відчужив її на користь своєї доньки ОСОБА_1 .

За договором від 01 листопада 2015 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 у безоплатне користування 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідачі здавали в оренду належну їм 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а отже підстав для компенсації ОСОБА_4 половини коштів, отриманих відповідачами від здачі в оренду їх частини квартири АДРЕСА_1 , немає.

Також відповідачі зазначали, що позивачем не надано розрахунку сум, які просить стягнути позивач з відповідачів.

З цих підстав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили суд відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

19 вересня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про грошових коштів.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, а вимоги за зустрічним позовом були об`єднані в одне провадження з первісним позовом.

Зустрічна заява мотивована тим, що з 05 квітня 2013 року ОСОБА_4 був власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Як стверджували позивачі, відповідач за зустрічним позовом не ніс витрат на утримання нерухомого майна, співвласником якого він є.

З цих підстав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили суд стягнути з ОСОБА_4 на їх користь компенсацію витрат, пов`язаних з утриманням квартири АДРЕСА_1 , за період з 01 вересня 2013 року до 01 вересня 2016 року у сумі 13131,92 грн: 9166,00 грн - на користь ОСОБА_2 , 3965,92 грн - на користь ОСОБА_1 .

Відзиву на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до суду не подав.

У судовому засіданні 08 вересня 2021 року представник позивачів за зустрічним позовом подав заяву про відмову від позову своїх довірителів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року прийнято відмову представника позивачів за зустрічним позовом від позову своїх довірителів та закрито провадження у справі в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позов свого довірителя, просили суд його задовольнити.

Відповідачі та їх представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши вступні слова сторін та їх представників, показання свідка ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

За положеннями ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної часткової власності.

Так, судом з`ясовано, що 01 березня 2008 року ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_11 набула у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Іншим співвласником згаданої квартири був ОСОБА_6

30 січня 2012 року 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 , було продано з прилюдних торгів ОСОБА_7

05 квітня 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 відчужила належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 позивачеві ОСОБА_4 .

10 вересня 2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_10 належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У свою чергу за договором дарування від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_10 відчужив згадане нерухоме майно на користь своєї доньки ОСОБА_1 .

За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, цо є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Порядку володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками визначено не було.

01 квітня 2014 року ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_8 (орендар) укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого наймодавець передала наймачеві в строкове платне користування на умовах оренди 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 . Строк дії договору - 6 місяців.

Також 18 жовтня 2014 року ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_9 (орендар) у уклали договір оренди житлового приміщення, за умовами якого наймодавець передала наймачеві в строкове платне користування на умовах оренди 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 . Строк дії договору - 6 місяців.

01 січня 2015 року додатковою угодою № 1 сторони продовжили дію договору оренди до 31 грудня 2016 року.

01 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_12 право безоплатного тимчасового проживання у належній на праві власності ОСОБА_1 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , а також право передачі у платне чи безоплатне користування третій особі указаного майна. Строк дії договору - до 30 жовтня 2015 року.

Додатковою угодою від 31 жовтня 2019 року № 1 продовжено дію договору від 01 листопада 2015 року до 31 грудня 2019 року, а додатковою угодою від 02 січня 2020 року - до 31 грудня 2020 року.

На підставі договору від 01 листопада 2015 року ОСОБА_12 неодноразово продовжувала дію договору оренди 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного нею та ОСОБА_9 .

Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили

Відомостей на підтвердження того, що правочини щодо передачі в оренду 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , були визнані судом недійсними, матеріали справи на містять.

За приписами ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Аналіз указаної норми свідчить про те, що будь-які надбання, доходи, одержані за рахунок усього спільного майна, повинні розподілятись між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Так, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачі за період з 01 квітня 2014 року до 31 травня 2020 року отримували дохід від здачі в оренду усієї квартири АДРЕСА_1 , що є необхідною умовою для виникнення у ОСОБА_4 відповідно до положень ст. 359 ЦК України права на отримання частини суми орендної плати відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 засвідчив, що за договором оренди від 01 квітня 2014 року він не користувався усією квартирою АДРЕСА_1 , а лише окремими приміщеннями.

Судом було задоволено клопотання представника позивача про допит ОСОБА_9 в якості свідка, однак ця особа жодного разу не з`явилась до суду для проведення його допиту.

Цивільним процесуальним законодавством України передбачено, що доказом можуть лише показання, надані свідком, який був безпосередньо допитаний у судовому засіданні. Пояснення, надані особою у письмовій формі, можуть бути письмовим доказом у справі за умови, якщо вони подані до суду стороною чи третьої особою у справі. Особи, які є не сторонами чи іншими учасниками справи, права на подання доказів не мають (ч. 1 ст. 83 ЦПК України).

Таким чином, подані ОСОБА_9 нотаріально засвідчена заява від 02 лютого 2020 року, копія договору оренди від 18 жовтня 2014 року та додаткова угода № 1 до нього (т. 2, а. с. 101-106) є недопустимими доказами.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук