Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження №22-ц/824/7654/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авераж», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної Інни Володимирівни, треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс траст груп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пан плюс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація», про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому, змінивши підстави позову, просила: визнати недійсними договір про відступлення прав вимоги №2 від 29.08.2014 року, укладений між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж», та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки №2 від 29.08.2014 року, укладений між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж»; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 об`єкти нерухомості, а саме земельну ділянку кадастровий номер :37:064:0001, площа 0,0898 гектарів, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок», садове товариство садівницького масиву «Світанок» та садовий будинок загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної Інни Володимирівни про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вказані земельну ділянку та садовий будинок; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :37:064:0001, площа 0,0898 гектарів, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок», садове товариство садівницького масиву «Світанок» та садовий будинок загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вимоги, позивачка посилалась на те, що в порушення умов укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» державний реєстратор без достатніх правових підстав, а саме за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, копії вимоги, надісланої іпотекодавцю та підтвердження її отримання нею й завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, здійснив державну реєстрацію права власності на спірне майно за правонаступником ПАТ «ФІДОБАНК» - ТОВ «Пан Плюс», яке в подальшому відчужило земельну ділянку та садовий будинок на користь ОСОБА_2 , про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковіною І.В. посвідчено відповідні договори купівлі-продажу. Внаслідок цього спірне майно вибуло із законного володіння позивачки проти її волі.

Також позивач у позові зазначила, що спірні договори про відступлення прав вимоги №2 від 29.08.2014 року, та про відступлення права вимоги за договорами іпотеки №2 від 29.08.2014 року укладені між ПАТ «ФІДОБАНК» і ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» з порушенням чинного законодавства України, оскільки мають ознаки договорів факторингу, які можуть бути укладені виключно між банками та фінансовими установами. Натомість згідно інформації з Державного реєстру фінансових установ ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» не є фінансовою установою, відтак не має права надавати фінансові послуги та відповідно не може бути кредитодавцем за кредитним договором.

В подальшому вимоги за кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ «Фінанс траст груп», потім до ТОВ «Фінансова компанія «Інновація», потім до ТОВ «Пан Плюс». При цьому, відповідно до даних Державного реєстру фінансових установ серед усіх зазначених юридичних осіб фінансовою установою є лише ТОВ «Фінансова компанія «Інновація». Усі інші юридичні особи, зокрема ТОВ «Фінансова компанія «Авераж», ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Пан Плюс», не є фінансовими установами відповідно до чинного законодавства України, а отже не мають права бути стороною у договорі факторингу. Крім того, позивач зазначила, що жодна з юридичних осіб, до якої передавалося право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, не виконала свого обов`язку щодо належного повідомлення боржника про нового кредитора, внаслідок чого позивачка не мала правових підстав для виконання зобов`язання кожному новому кредитору.

Також позивач у позові зазначила, що відповідно до письмової вимоги №05/02-18-1 від 06 лютого 2018 року вартість предмета іпотеки становить 3 544 317,58 грн., при цьому заборгованість позичальника є значно нижчою, а саме 1 061 668,85 грн. Проте всупереч ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержателем здійснено звернення одразу за двома предметами іпотеки, не дивлячись на той факт, що для повного задоволення його вимог достатньо було б звернути стягнення лише на садовий будинок. Крім того, іпотекодержатель не здійснив відшкодування іпотекодавцю вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, що є порушенням ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи викладені обставини, позивач з метою захисту порушеного права звернулась до суду з даним позовом та просила про його задоволення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Бабенка С.С. подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що право вимоги за кредитним та іпотечним договорами 4 рази переходило між різними юридичними особами за відсутності правових підстав та з грубим порушенням норм чинного законодавства України; будинок та земельна ділянка, які є предметом договору іпотеки, вибули з власності позивача у спосіб, що грубо суперечить законодавству, чинному на дату укладення іпотечного договору; звернення стягнення на предмет іпотеки у даному випадку є примусовим заходом, що не співмірний з розміром зобов`язань боржника, при цьому стягнення відбулося з грубим порушенням ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку»; реєстрація права власності на будинок та земельну ділянку за ТОВ «Пан Плюс» та за ОСОБА_2 відбулася з грубим порушенням процедури реєстрації, яка передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 , остання проти задоволення скарги позивача заперечила та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С.С. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Хоменко В.О. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2007 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/0398/81/02080, згідно умов якого позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти в сумі 100 000 доларів США в строк до 24 квітня 2019 року разом із сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних (том 1, а.с.8-11).

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 25 квітня 2007 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №014/0398/81/02080 (том 1, а.с.12-17).

Згідно п. 1.2 вказаного договору предметом іпотеки є земельна ділянка кадастровий номер :37:064:0001, площею 0,0898 гектарів, розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок» садове товариство садівницького масиву «Світанок» та садовий будинок загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що 29 серпня 2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ФК «Авераж» укладено договір про відступлення прав вимоги №2, згідно п. 2.1. якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників за кредитними договорами та/або іншими договорами про надання банківських послуг в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього договору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення прав вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (том 1, а.с.19-28).

Ціна договору складає 97 013 102,56 грн. без ПДВ (п. 4.1 договору), за загальний розмір заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, на суму 104 627 317,74 грн. (п. 2.7 договору).

Крім того, 29 серпня 2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ФК «Авераж» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки №2 (том 1, а.с.32-37), згідно п. 2.1. якого первісний іпотекодержатель передає (відступає) новому іпотекодержателю, а Новий іпотекодержатель приймає всі права за договорами іпотеки в кількості, обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього Договору, а саме:

2.1.1. право звернення стягнення на нерухоме майно, що належить іпотекодавцям на праві власності і є предметом договорів іпотеки (надалі - «предмети іпотеки»), для задоволення вимог щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, передбачених кредитними договорами, відшкодування витрат на утримання, збереження і страхування предметів іпотеки, а також відшкодування можливих збитків, завданих порушенням умов договорів іпотеки та/або кредитних договорів;

2.1.2. право вимоги із сплати штрафів, пені та інших платежів, передбачених договорами іпотеки;

2.1.3. будь-які та всі інші права вимоги, передбачені договорами іпотеки;

2.1.4. право вигодонабувача за договорами страхування предмета іпотеки.

Згідно п. 2.2 договору відступлення права за договорами іпотеки, вказаними у п. 2.1. цього договору, здійснюються у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав за вказаними договорами іпотеки.

01 вересня 2014 року ПАТ «ФІДОБАНК» надіслало на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення прав вимоги за договором іпотеки (том 1, а.с.168), яке остання отримала 03 вересня 2014 року, про що свідчить її підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1 а.с.169).

Як зазначено в позовній заяві, в подальшому право вимоги за кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ «Фінанс траст груп», потім ТОВ «Фінансова компанія «Інновація», потім ТОВ «Пан Плюс».

Враховуючи те, що між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Пан Плюс» (новий іпотекодержатель) укладено Договір про відступлення права вимоги (факторингу) №123 від 24 лютого 2017 року, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю право вимоги за кредитним договором №014/0398/81/02080 від 25 квітня 2007 року та усіх додаткових угод до нього, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Престиж» та ОСОБА_3 , та на виконання п. 1.6 Договору про відступлення права вимоги (факторингу) № 262 від 02 листопада 2011 року, ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ТОВ «Пан Плюс» 02 листопада 2017 року уклали договір про відступлення прав за договором іпотеки №014/0398/81/02080, згідно п. 1.1 якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю свої права за договором іпотеки №014/0398/81/02080, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. 25 квітня 2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 668 (укладеного між Акціонерним комерційним банком «Престиж» та ОСОБА_1 .

Згідно п. 1.2 вказаного договору права за основним договором відступаються в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав, включаючи (але не обмежуючись):

- право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку визначеному ст. 38 ЗУ «Про іпотеку»;

- право набути у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором в порядку, визначеному ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»;

- право звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку у будь-який спосіб, що не суперечить чинному законодавству;

- право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- інші права і повноваження, які належать іпотекодержателю за основним договором.

06 лютого 2018 року ТОВ «Пан Плюс» направило на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 письмову вимогу, в якій зазначило, що по закінченню 30-ти денного строку, ТОВ «Пан Плюс» у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», буде набуто право вимоги на предмет іпотеки - земельну ділянку кадастровий номер :37:064:0001, площа 0,0898 гектарів, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок» садове товариство садівницького масиву «Світанок», та садовий будинок загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість предмета іпотеки визначена на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним суб`єктом оціночної діяльності та становить: для земельної ділянки - 302 579,07 грн., для садового будинку - 3 241 738,51 грн., а разом 3 544 317,58 грн.

Також встановлено з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132755391 та №132766901 від 31 липня 2018 року, 27 липня 2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ Бойко О.М. на підставі договору іпотеки №014/0398/81/02080, серія та номер: 668, виданий 25.04.2007 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В.; договору про відступлення прав за договором іпотеки, серія та номер: 7023, виданий 02.11.2017 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В.; письмової вимоги, серія та номер: 06/02-18/1, виданої 06.02.2018 року, видавник: ТОВ "Пан Плюс"; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 072, виданий 06.02.2018 року, видавник: Укрпошта; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 121, виданого 31.03.2017 року, видавник: Укрпошта; додаткової угоди до кредитного договору №014/0398/81/02080, серія та номер: 1, виданий 18.08.2009 року, видавник - ВАТ «Ерсте Банк»; додаткова угода до кредитного договору №014/0398/81/02080, серія та номер: 2, виданий 11.01.2010 року, видавник - ВАТ «Ерсте Банк»; письмової вимоги, серія та номер: 524/1, виданий 23.03.2017 року, видавник: ТОВ

«Фінансова компанія «Інновація»; кредитний договір, серія та номер: 014/0398/81/02080, виданий 25.04.2007 року, видавник: ВАТ АКБ «Престиж», прийнято рішення індексний номер 42321014 та 42321699 від 31 липня 2018 року продержавну реєстрацію за ТОВ «Пан Плюс» права власності на земельну ділянку кадастровий номер :37:064:0001, площа 0,0898 гектарів, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок» садове товариство садівницького масиву «Світанок», та садовий будинок загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

07 серпня 2018 року ТОВ «Пан Плюс» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :37:064:0001, площею 0,0898 гектарів, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок» садове товариство садівницького масиву «Світанок», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковіною І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 667.

Згідно п. 2 вказаного договору відчужувана земельна ділянка належить продавцю на праві власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до застереження в договорі іпотеки №014/0398/81/02080, посвідченого 25 квітня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. за реєстровим №668 та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №014/0398/81/02080, посвідченого 25 квітня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. за реєстровим №668, посвідченого 02.11.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. за реєстровим №7023. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.07.2018 року за №27285249.

Відповідно до п. 3 договору продаж зазначеної земельної ділянки вчинено сторонами за ціною в 262 000 (двісті шістдесят дві тисячі) гривень.

Того ж дня, 07 серпня 2018 року ТОВ «Пан Плюс» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :37:064:0001, площею 0,0898 гектарів.

Згідно п. 2 вказаного договору садовий будинок, що відчужується, належить продавцю на праві власності, яке виникло на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» відповідно до застереження в договорі іпотеки №014/0398/81/02080, посвідченого 25 квітня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. за реєстровим №668 та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №014/0398/81/02080, посвідченого 25 квітня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. за реєстровим №668, посвідченого 02.11.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. за реєстровим №7023. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.07.2018 року за № 27283857.

Відповідно до п. 3 договору продаж садового будинку вчинено сторонами за ціною 2 350 000 (два мільйона триста п`ятдесят тисяч) гривень.

Як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №133576565 та №133578093 від 08 серпня 2018 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковіна І.В. на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки №667 та садового будинку АДРЕСА_3 , виданих 07 серпня 2018 року, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №42435629 та №42435863 від 08 серпня 2018 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку кадастровий номер :37:064:0001, площа 0,0898 гектарів, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, с/т «Пролісок» садове товариство садівницького масиву «Світанок», та садовий будинок загальною площею 389,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» на час укладання оспорюваних позивачем договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладених між цим товариством та ПАТ «Фідобанк» 29 серпня 2014 року, являлось фінансовою установою, оскільки позивачем протилежного доведено не було, а відповідно до наявної у справі копіїрозпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3586 від 29 серпня 2017 року, за результатами розгляду заяви ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» про виключення фінансової установи з Державного реєстру фінансових установ від 31.07.2017 року № 31/07/2017-АЖ, вказане товариство виключено з Державного реєстру фінансових установ та анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 475 від 03 червня 2014 року (том 1, а.с.167).

Відтак, судом вірно встановлено, що на момент укладання між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» договору про відступлення прав вимоги №2 від 29.08.2014 року та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки №2 від 29.08.2014 року, ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» мало діюче свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 475 від 03 червня 2014 року та було включене до Державного реєстру фінансових установ, отже мало право на укладання вказаних договорів.

Також слід зазначити, що ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

В оспорюваному договорі відсутня плата (винагорода), передбачена ст. 1077 ЦК України, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Авераж» сплатило ПАТ «ФІДОБАНК» суму меншу, ніж загальний розмір заборгованості, право вимоги якої йому відступлено. А тому правильним є висновок суду про те, що даний договір за своєю правовою природою договором факторингу не являється, відповідно підстави до визнання його недійсним, зазначені позивачем у позові, у справі відсутні.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині відмови у скасуванні рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної І.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірні земельну ділянку та садовий будинок, виходячи з наступного.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Положеннями ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено повноваження державного реєстратора щодо перевірки документів і наявні підстави для здійснення реєстрації.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено порядок проведення державної реєстрації.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна.

У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду або об`єкт незавершеного будівництва з одночасним набуттям права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані, подається одна заява про державну реєстрацію прав на такі об`єкти незалежно від кількості документів, що посвідчують право власності на зазначене майно.

Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Частиною 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено підстави для відмови в державній реєстрації.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Статтею 55 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 26 та п. 27 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, відомості про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав вносяться до Державного реєстру прав виключно на підставі рішення державного реєстратора.

Для внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав зазначається індексний номер рішення.

Після внесення відомостей про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав до Державного реєстру прав відповідним відомостям автоматично присвоюється номер, який є їх ідентифікатором.

Дата і час державної реєстрації набуття, зміни чи припинення права власності, довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань, речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності, обтяжень речових прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна фіксуються автоматично та відповідають даті і часу реєстрації відповідної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що при посвідченні договорів купівлі-продажу спірних земельної ділянки та садового будинку та прийнятті оскаржуваного рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на них, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковіна І.В. діяла з дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141.

Отже, право власності на вказані об`єкти нерухомості у ТОВ «Пан Плюс» виникло на підставі чинного, ніким не оспорюваного договору про відступлення прав за договором іпотеки від 02 листопада 2017 року та рішення про державну реєстрацію вказаних прав (індексний номер 42321014 та 42321699 від 31 липня 2018 року), прийнятого державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ Бойко О.М.

При цьому, питання про визнання недійсними рішень про державну реєстрацію за ТОВ «Пан Плюс» прав власності індексний номер 42321014 та 42321699 від 31 липня 2018 року на спірні земельну ділянку та садовий будинок, прийнятих державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ Бойко О.М., позивачем в суді не порушувалось та позовних вимог про це останньою не заявлено. Тому, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що правочин у формі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), як і здійснена на цій підставі державна реєстрація права власності, є законними та правомірними.

Таким чином, ОСОБА_2 стала власником вказаних об`єктів нерухомості на підставі чинних, ніким не оспорюваних та нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року з ТОВ «Пан Плюс», яке було власником вказаного майна та мало право на його відчуження, оскільки набуло це право з визначених законом підстав.

Відтак, правильним є висновок суду про відсутність у справі підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковіної І.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірні земельну ділянку та садовий будинок, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що нотаріусом при реєстрації права власності відповідача на спірні земельну ділянку та садовий будинок було дотримано встановлений для цього законом порядок реєстрації.

Правильним є і рішення суду в частині відмови у витребуванні з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірних земельної ділянки та садового будинку й визнання права власності на них за ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 набула право власності на спірні об`єкти нерухомого майна на підставі відплатного договору у особи, яка мала законне право це майно відчужувати. Зокрема, ТОВ «Пан-Плюс», як продавець земельної ділянки та садового будинку, набув на них право власності на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки і рішення державного реєстратора про реєстрацію за ним права власності позивачем не оспорюється, є чинним та свідчить про наявність у товариства, як власника, права на відчуження майна.

Положення ст. 388 ЦК України застосовуються у випадку набуття особою майна на підставі відплатного договору у особи, яка не мала права його відчужувати, натомість відчужувач за договорами купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку - ТОВ «Пан Плюс», набуло право власності на це майно на законних підставах і мало право його відчужувати, зважаючи на те, що правова підстава набуття ним права власності не скасована. Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення і цієї вимоги позивача.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, суду не було надано належних, допустимих та достовірних доказів, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що право вимоги за кредитним та іпотечним договорами 4 рази переходило між різними юридичними особами за відсутності правових підстав та з грубим порушенням норм чинного законодавства України, були предметом судової перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну та всебічну оцінку у своєму рішенні, відхиливши за необґрунтованістю; повторної перевірки дані доводи не потребують.

Доводи апеляційної скарги про неповідомлення позивача, як іпотекодавця, про відступлення права вимоги колегією суддів відхиляються, оскільки факт неповідомлення боржника або іпотекодавця про відступлення права вимоги на підставі відповідного договору не являється підставою для визнання цього договору недійсним. Дана обставина лише надає боржнику та іпотекодавцю право не виконувати свої обов`язки перед новим кредитором, не звільняючи при цьому їх від обов`язків перед первісним кредитором.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «Пан Плюс» була здійснена державним реєстратором з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотечний договір був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, яка передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання виключно на підставі договору, а не іпотечного застереження у ньому. Ці доводи скарги не спростовують законності та обгрунтованості висновків суду, оскільки на момент звернення стягнення шляхом позасудового врегулювання, у липні 2018 року Закон України «Про іпотеку» діяв у тій редакції, яка передбачала, що наявне у договорі іпотечне застереження прирівнюється до окремого договору та надає законну можливість звернути стягнення у позасудовий спосіб.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про незаконність дій державного реєстратора у зв`язку із відсутністю на момент реєстрації за ТОВ «Пан Плюс» права власності на предмет іпотеки звіту про оцінку іпотечного майна, виходячи з наступного.

У пункті 61 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, зазначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору, при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки. Відповідно, у державного реєстратора відсутній обов`язок та відповідне право вимагати від іпотекодержателя надати документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що іпотекодержателем здійснено звернення стягнення на два предмети іпотеки, не зважаючи на той факт, що для повного задоволення його вимог достатньо було б звернути стягнення лише на садовий будинок, обгрунтованості висновків суду не спростовують, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц).

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Посилання апелянта на те, що іпотекодержатель не дотримався вказаних вимог Закону і необхідної оцінки предмету іпотеки не здійснив та різницю в перевищенні розміру вартості предмету іпотеки над розміром задоволених вимог іпотекодержателя не сплатив, не є підставою для скасування рішення, оскільки позивачка не позбавлена права звернутися до суду з самостійним позовом на захист порушених прав в цій частині.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про наявність у справі підстав для витребування у відповідача на користь позивача майна, оскільки положення ст.388 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 набула нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу у ТОВ «Пан Плюс», яке мало законне право на відчуження цього майна, зважаючи на законність підстав набуття ним права власності на майно.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а ск арги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: