Справа № 149/1225/21
Провадження № 22-ц/801/2357/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуСправа № 149/1225/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Павлюк О. О. від 07 вересня 2021 року, -

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення та передачі йому ключів від нього.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він зареєстрований в будинку, який належить на праві власності ОСОБА_2 . Зазначав, що проживав в ньому будинку з дружиною ОСОБА_3 (дочкою ОСОБА_2 ) З жовтня 2020 року ОСОБА_2 змінив вхідні замки до дверей будинку та не впускає його до житлового приміщення. Вказував, що іншого житла не має, правил проживання в будинку не порушував, сплачував комунальні послуги.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї і не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з власником майна і ведуть з ним спільне господарство. Право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування майном відповідно до статті 391 ЦК України має лише власник такого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї і не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з власником майна і ведуть з ним спільне господарство, а тому не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування майном відповідно до статті 391 ЦК України.

З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.

З матеріалів справи видно, що між власником житлового будинку ОСОБА_2 та особою, яка проживала у ньому, ОСОБА_1 виник спір з приводу користування житловим будинком після припинення шлюбу ОСОБА_1 з дочкою власника будинку ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертої статті 9 Житлового кодексу Українського РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Судом встановлено, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 , якій було присвоєно прізвище ОСОБА_3 (а. с. 3).

21 листопада 2016 року ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання по АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 38 - 39).

Власником будинку АДРЕСА_1 є батько ОСОБА_3 ОСОБА_2 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на а. с. 37).

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» с. Кожухів Літинського району Вінницької області увійшло до складу Хмільницької міської громади Вінницької області.

Згідно з довідками Виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області № 417/20-05/1 і № 418/20-05/1 від 14 червня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані по АДРЕСА_1 , але там не проживають.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (стаття 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно з частинами першою - другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР установлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України установлює такий спосіб захисту цивільних прав, як відновлення становища, яке існувало раніше.

Системний аналіз цих норм матеріального права вказує на те, що особа, яка на законних підставах була вселена в житло як член сім`ї власника будинку (квартири) не втрачає автоматично права користування житлом у разі припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) (такий правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17), а відтак має право вимагати відновлення цього права у разі його порушення, зокрема й з боку власника будинку (квартири).

Як видно з відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву, його пояснень в суді, він не заперечував факту обмеження доступу ОСОБА_1 до житлового будинку шляхом заміни замка вхідних дверей. Заперечуючи проти позову зазначав, що після розірвання шлюбу з його дочкою позивач є для нього чужою людиною і він не повинен забезпечувати його власним житлом. Проживання позивача в будинку порушує його право власності.

Отже, установивши, що зареєстрованими місцем проживання ОСОБА_1 є будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність у нього права вимагати усунення перешкод у користуванні цим житлом, які чинить йому власник житла ОСОБА_2 , зокрема шляхом заміни замків на дверях будинку.

При цьому, суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин сторін цього спору правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, тому що предметом спору у справі № 447/455/17 є вимога власника до члена сім`ї, з яким припинені сімейні відносини, про припинення права користування житловим будинком та зобов`язання звільнити будинок, а в даному випадку - вимога особи, яка на законних підставах була вселена в житло, до власника житла про усунення перешкод в користуванні будинком.

Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Частина друга статті 47 Конституції України містить імперативний припис про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Диспозитивність віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зміст цього принципу розкрито у статті 13 ЦПК України, згідно з частиною першою якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, виходячи з принципу індивідуальності судового захисту (частина перша статті 4 ЦПК України), з урахуванням відсутності вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 чи визнання його таким, що втратив право користування жилим будинком, суд першої інстанції не мав підстав для висновку про порушення позивачем права відповідача як власника цього будинку.

Натомість, оскільки ОСОБА_1 був вселений до будинку АДРЕСА_1 на законних підставах, як член сім`ї власника, у цьому будинку зареєстроване його місце проживання, але через перешкоди з боку ОСОБА_2 , зокрема у виді заміни замків у дверях будинку, позивач не може його використовувати як житло, то рішення суду першої інстанції необхідно скасувати із ухваленням нового рішення - про задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 908 грн 00 к. судового збору, а за подання апеляційної скарги - 1359 грн 00 к., а тому ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Доказів понесення інших судових витрат у справі немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення та передачі йому ключів від нього.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 2267 (дві тисячі двісті шістдесят сім) грн 00 к., з яких 908 грн (дев`ятсот вісім) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позову та 1359 грн (одна тисяча триста п`ятдесят дев`ять) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 07 грудня 2021 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета