Справа № 646/2804/21
№ провадження 2/646/1588/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.09.21 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Благої І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Матвійчук В.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 73928,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.07.2020 року між сторонами було укладено трудовий договір. Вищезазначеним договором передбачено, що працівник зобов`язаний приймати вхідні дзвінки, продавати та консультувати по товарам магазину, вести документацію, відстежувати та слідкувати за асортиментом товару, який користується попитом та дотримуватись техніки безпеки. 01.07.2020 року між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно з пунктом 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідач виконує роботу, безпосередньо пов`язану з прийманням, здачею та збереженням, реалізацією матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому власником товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів отриманих від реалізації ТМЦ, зокрема підпунктом д передбачено, що у разі порчі, недостачі чи знищення матеріальних цінностей з вини матеріально відповідальної особи він має відшкодувати Власнику ТВЦ матеріальний збиток. 23 вересня 2020 р. позивач як власник виявила недостачу за ТВЦ, ввірених відповідачу в сумі 70846 грн. В той же день, ОСОБА_2 самостійно, без примусу та добровільно, власноруч написав розписку, якою зобов`язався віддати грошові кошти в сумі 70846 грн. строком до 1 грудня 2020 року. Після закінчення вищезазначеного терміну відповідач не повернув суму боргу. Позивачем було написано та надіслано вимогу про виплату боргу у сумі 70846,00 грн., яку ОСОБА_2 отримав особисто.У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 14.06.2021 року відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідач відзив за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13.11.2017 року зареєстрована в Єдиному державному реєстрі як фізична-особа підприємець.

01.07.2020 року між ФОП ОСОБА_1 як фізичною особою, яка використовує найману працю та ОСОБА_2 як працівником було укладено трудовий договір.

Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що працівник зобов`язаний приймати вхідні дзвінки, продавати та консультувати по товарам магазину, вести документацію, відстежувати та слідкувати за асортиментом товару, який користується попитом та дотримуватись техніки безпеки.

Згідно з наказом № 300620/1 від 30.06.2020 року, ОСОБА_2 прийнятий на посаду менеджера (управителя) в оптовій торгівлі до ФОП ОСОБА_1 з 01.07.2020 року.

01.07.2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір повної матеріальної відповідальності.

Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що у випадку порчі, недостачі чи знищення матеріальних цінностей з вини матеріально відповідальної особи він має відшкодувати власнику ТВЦ матеріальний збиток.

01.09.2020 року ОСОБА_2 звільнений з вказаної посади за згодою сторін, що підтверджується копією наказу № О10920 про припинення трудового договору (контракту).

Згідно з розпискою від 23.09.2020 року, ОСОБА_2 зобов`язався повернути суму у розмірі 70846,00 грн. до 01.12.2020 року.

19.03.2021 року ФОП ОСОБА_1 було направлено вимогу ОСОБА_2 про повернення вказаної суми боргу, що підтверджується копією квитанції ПАТ «Укрпошта».

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, 22.03.2021 року ОСОБА_2 отримав вищевказану вимогу.

Згідно зі статтею1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновок Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

При цьому, згідно з наданою суду розпискою від 23.09.2020 року, ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошову суму у розмірі 70846,00 грн. до 01.12.2020 року.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що із цієї розписки не вбачається сам факт отримання відповідачем в борг від позивача певної грошової суми.

Більше того, у вказаній розписці взагалі не зазначено відомості про позикодавця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказана розписка не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови його договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За таких обставин, зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.

Доводи позивача про те, що грошова сума, зазначена у розписці, є компенсацією за розтрату ввіреного відповідачу майна, тому вона підлягає стягненню з нього, не спростовують вищевказаних висновків суду, оскільки позивачем пред`явлено позов до відповідача саме на підставі ст.1046, 1049 ЦК України з посиланням на факт укладення договору позики. При цьому, предмет і підстави позову позивачем не змінювались. Більше того, суду не було надано достатні, належні та допустимі докази на підтвердження факту недостачі матеріальних цінностей, ввірених відповідачу в період перебування відповідача у трудових відносинах з позивачем.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції та 3-х відсотків річних є похідними від зазначених позовних вимог, в їх задоволенні також слід відмовити.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на означене, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставіст.13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позивач: фізична-особа підприємець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Блага