Справа № 464/1327/21
пр.№ 2/464/845/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Борачка М.В.,

секретар судового засідання: Мерза Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», треті особи: Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомості, -

встановив:

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

На розгляд до Сихівського районного суду міста Львова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, про визнання незаконними дій відповідача щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та скасування рішення державного реєстратора Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області Коробки М.С. від 02.12.2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 49961699 від 02.12.2019 із внесенням запису № 34408134 від 28.11.2019 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 01.03.2021 у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати або відстрочення оплати судового збору відмовлено, позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення її недоліків.

Ухвалою від 12.04.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 13.05.2021 суд призначив справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін на 28.05.2021.

Ухвалою суду від 24.05.2021 судове засідання, яке призначено на 28.05.2021, постановлено проводити у режимі відеоконференції.

Згідно Довідки вих/2/464/845/21 від 28.05.2021 судове засідання відкладено до 13.07.2021.

Ухвалою суду від 05.07.2021 судове засідання, призначене на 13.07.2021, постановлено проводити у режимі відеоконференції.

Ухвалою від 13.07.2021 суд повернув без розгляду клопотання позивача від 12.07.2021, у зв`язку із тим, що таке не було підписано належним чином.

Згідно Довідки вих/2/464/845/21 від 13.07.2021 судове засідання відкладено до 28.07.2021.

Ухвалою суду від 22.07.2021 судове засідання, яке призначене на 28.07.2021, постановлено проводити у режимі відеоконференції.

Ухвалою від 28.07.2021 суд витребував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т. В. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 1375 від 21.05.2021 щодо придбання квартири АДРЕСА_1 , та копії документів, на підставі яких посвідчений даний договір.

Протокольною ухвалою від 28.07.2021 суд продовжив перерву в судовому засіданні до 16.08.2021.

Ухвалою суду від 09.08.2021 судове засідання, яке призначено на 16.08.2021, постановлено проводити у режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою від 16.08.2021 суд оголосив перерву в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 15.09.2021 судове засідання, яке призначено на 21.09.2021, постановлено проводити у режимі відеоконференції.

Ухвалою від 21.09.2021 суд відмовив у прийнятті уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія», ОСОБА_2 , треті особи: Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, приватний нотаріус Лапкевич Т.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомості; відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_2 та у якості третьої особи приватного нотаріуса Лапкевич Т.В.; залучив до справи ОСОБА_2 в якості третьої особи та повідомив третю особу, що судове засідання призначено на 21.10.2021.

Ухвалою суду від 29.09.2021 судове засідання, яке призначено на 21.10.2021, постановлено проводити у режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 21.10.2021 представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції проти позову заперечив, зазначив, що в державного реєстратора не було підстав для відмови у вчиненні реєстраційних дій.

Представник третьої особи Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 21.10.2021 суд продовжив в судовому засіданні перерву до 17.11.2021.

В судове засідання призначене на 17.11.2021 учасники справи не з`явилися. Від представника позивача та представника відповідача надійшли клопотання, в яких вони просять розгляд справи проводити без їх участі.

У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.07.2007 між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 20.07.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу посвідчено договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи раптові зміни курсу валют, він та члени його сім`ї не мали змоги з фінансових причин вчасно та належно виконати умови договору, у зв`язку із чим виникла заборгованість.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08.12.2011 ухвалено стягнути із відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 239 113,27 грн.

У грудні 2019 року, після візиту представників ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія», позивач дізнався про перереєстрацію права власності його квартири на відповідача, якому відступлено право вимоги за вищезазначеними кредитним договором та договором іпотеки.

На переконання позивача, дії державного реєстратора Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області Коробки М.С. щодо реєстрації за ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , є незаконними, оскільки державним реєстратором, в порушення порядку звернення стягнення на іпотечне майно, вчинено реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів, які б підтверджували факт надсилання позивачу та отримання ним письмових вимог про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Також позивач звертає увагу на те, що у договорі іпотеки не було передбачено права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Окрім цього, позивач вказує, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданих як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вона є предметом іпотеки за кредитним договором в іноземній валюті, її загальна площа відповідає вимогам цього закону, а відповідне житло використовується для постійного місця проживання позичальника та членів його сім`ї.

Зазначене стало підставою для звернення до суду із цією позовною заявою.

Аргументи відповідача.

Відповідач 11.05.2021 подав до суду відзив, у якому зазначив, що він не погоджується із доводами позивача та вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки прямо передбачена п. 5.1. Договору іпотеки. Окрім цього, ним на виконання вимог п. 61 Постанови КМУ від 25.10.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надіслано на адресу боржника та іпотекодавців вимоги про усунення порушень, які були отримані останніми 15.02.2019. Відповідач зазначає, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки редакція Постанови № 1127, яка діяла на момент прийняття державним реєстратором рішення, не передбачала обов`язку іпотекодержателя подавати державному реєстратору заяву, що підтверджує згоду іпотекодавця на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відтак, ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на законних підставах звернуло стягнення на предмет іпотеки та надало усі документи, необхідні для реєстрації права власності на спірну квартиру. У зв`язку із цим відповідач просить у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

20.07.2007 між ОСОБА_1 , як позичальником, та ПАТ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, укладено Кредитний договір № 0 про надання коштів в розмірі 25 000 доларів США під 13,5% річних з датою остаточного погашення 18.07.2014, який за своєю правовою природою є договором споживчого кредитування (надалі Кредитний договір).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 20.07.2007 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я. посвідчено Договір іпотеки №3073, згідно умов якого іпотекодавці ОСОБА_1 (Іпотекодавець, Боржник), ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали в іпотеку АКІН «УкрСиббанк» нерухоме майно належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13617347 (надалі Договір іпотеки).

Згідно із п. 5.1. Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

08.12.2011 Сихівським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №2-2285/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк»239 113,27 грн. заборгованості за договором кредиту № 0 від 20.07.2007 року та з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в межах вартості предмету іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Суд встановив, що новим кредитором у зобов`язаннях, що випливають із умов Кредитного договору та Договору іпотеки є ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія», що підтверджується наступним.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 24.04.2013 замінено сторону позивача у справі № 2-2285/11 із ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30.10.2018 у справі № 2-2285/11 стягувача ПАТ «Дельта Банк» замінено на його правонаступника ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у зв`язку із переходом до останнього прав кредитора по кредитному договору № 0 від 20.07.2007 та прав іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим 20.07.2007 року за реєстровим № 3072. Відступлення права вимоги за вказаними Кредитним договором та Договором іпотеки відбулося на підставі договору факторингу № 667/К від 11.07.2018.

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 193918343 від 19.12.2019 вбачається, що 28.11.2019 державним реєстратором Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області Коробкою М. С. зареєстровано за ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія» право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер: 3073, виданий 20.07.2007, договір № 667/К від 11.07.2018 купівлі-продажу майнових прав, договір купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011, а також вимоги про усунення порушень від 21.08.2018, скеровані ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія» боржникам.

Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 3 від 12.03.2020, видану позивачу АОСББ «Сихівчани», у квартирі у АДРЕСА_4 , проживають та зареєстровані позивач ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_6 (внук, ), ОСОБА_7 (внучка,), ОСОБА_8 (внучка).

Згідно із Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.07.2020 № 215545557, сформованою за частковим співпадінням щодо позивача ОСОБА_1 , за останнім право власності на інше нерухоме майно (житло) не зареєстровано. Відтак, квартира АДРЕСА_1 , використовується позивачем як місце постійного проживання.

Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 263615092 від 30.06.2021, 21.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т. В. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1375 від 21.05.2021, який укладено між ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія», як продавцем) та ОСОБА_2 , як покупцем.

ОЦІНКА СУДУ.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з зверненням відповідачем стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ним права власності.

За змістом ч. 1, ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (надалі Закон № 898-IV; тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 37 Закону № 898-IV встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що сторони передбачили іпотечне застереження у п. 5.1. Договору іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Визначена у зазначеній статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.06.2019 у справі № 205/578/14-ц).

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (надалі Постанова № 1127; у редакції, яка діяла на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як стверджує відповідач, він виконав вимоги ст. 35 Закону № 898-IV та направив 30.09.2018 на адресу іпотекодавців, зокрема позивача, вимоги про усунення порушення за кредитним договором, які були отримані адресатами 15.02.2019. На підтвердження вказаних обставин відповідач надав суду копії рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, копії описів вкладення у цінний лист та копії відповідних касових чеків.

Разом з цим, суд зауважує, що штрихові кодові ідентифікатори, зазначені на копіях рекомендованого повідомлення про вручення позивачу поштового відправлення (№ 780) та касового чеку (№ 300) є відмінними. Аналогічна суперечність наявна також і на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення іншим іпотекодавцям та на відповідних касових чеках.

Важливим у даній справі є те, що надання реєстратору усіх документів, визначених п. 61 Постанови № 1127, зокрема вимоги про усунення порушення, надісланої іпотекодавцеві з дотриманням вимог ст. 35 Закону № 898-IV, недостатньо для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом її відчуження іпотекодержателю, з огляду на наступне.

07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті» (надалі Закон № 1304-VII), яким введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Підпунктом 1 п. 1 Закону № 1304-VII (у редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

-загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Судом встановлено, що згідно умов кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» надав позивачу споживчий кредит в іноземній валюті у розмірі 25 000 доларів США; позивач зареєстрований у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом, а загальна площа квартири, становить 68.9 кв.м., що не перевищує законодавчо встановлену норму, що в сукупності дає підстави для висновку про те, що на спірні правовідносини (в момент їх виникнення) поширюються норми Закону № 1304-VII, а тому спірна квартира підпадає під дію мораторію на примусове звернення стягнення.

При цьому, суд відхиляє аргумент відповідача про те, що норми Закону № 1304-VII не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки редакцією Постанови № 1127, яка діяла на момент прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення, не передбачено обов`язку іпотекодержателя подавати державному реєстратору заяву, що підтверджує згоду іпотекодавця на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Вказаний аргумент спростовується нормою п. 4 Закону № 1304-VII, згідно із якою п. 61 Постанови № 1127 слід застосовувати із врахуванням норм Закону № 1304-VII. Окрім цього, норми цього Закону в силу ієрархії нормативно-правових актів мають вищу юридичну силу аніж норми Постанови № 1127, а тому саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відтак, враховуючи положення пп.1 п. 1 Закону № 1304-VII необхідною умовою звернення відповідачем стягнення на предмет іпотеки у цій справі було отримання згоди від позивача та інших іпотекодавців на відчуження спірної квартири.

Як вбачається із матеріалів справи, згода на звернення стягнення на квартири АДРЕСА_1 , позивачем надана не була, у зв`язку із чим відповідач не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки.

Суд також звертає увагу на те, що передбачивши у п. 5.1. Договору іпотеки іпотечне застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Водночас наявність такого іпотечного застереження у договорі не звільняє сторін від необхідності неухильного дотримання вимог Закону № 1304-VII, яким введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження (вказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 19.05.2020 по справі № 644/3116/18).

У своїй постанові від 26.05.2021 по справі № 204/3503/19Верховний Суд наголосив на тому, що якщо квартира позивача, яка є предметом іпотеки підпадає під критерії визначені у п. 1 ст. 1 Закону № 1304-VII, на неї не може бути примусово звернуто стягнення, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за іпотекодержателем.

Враховуючи, що на час реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» діяли обмеження щодо примусового звернення стягнення на спірне нерухоме майно, яке виступало як забезпечення виконання зобов`язань позивача за кредитом, наданим в іноземній валюті, державний реєстратор Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області Коробка М.С. зобов`язана була відмовити у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем, однак нею такої відмови здійснено не було, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.

Вищенаведене дає підстави для висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленої позивачем вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В той же ж час, суд позбавлений процесуальної можливості задовольнити позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію нерухомості у зв`язку із тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Пунктами 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 352/1021/19 зазначено, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Як встановлено судом, позивач обрав способом захисту свого права скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача відсутні будь-які речові права на спірну квартиру, оскільки він відчужив її за договором купівлі-продажу на користь третьої особи ОСОБА_2 .

Враховуючи, що ухвалення у цій справі рішення про скасування державної реєстрації прав в силу вимог абз.3 ч.3 ст.26 Закону № 1952-IV є допустимим виключно у поєднанні із одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, задоволення судом позовної вимоги не видається можливим, зважаючи на відсутність у відповідача цього речового права на спірну квартиру на момент розгляду справи судом. Оскільки відповідач не є власником спірної квартири, то скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора апріорі не може створити правові підстави для одночасного припинення, зміни чи визнання права власності на таку квартиру.

Окрім цього, задоволення такої вимоги також не призведе до одночасного та автоматичного припинення права власності на цю квартиру її теперішнього власника ОСОБА_2 .

Таким чином, ухвалення судом рішення, про яке просить позивач, суперечитиме вимогам ч.3 ст.26 Закону № 1952-IV.

Важливим є також і те, що позовна вимога про скасування державної реєстрації, із врахуванням конкретних обставин цієї справи, у практичному аспекті не зможе забезпечити ефективного поновлення порушених прав позивача.

Очевидно, що звернення позивача до суду спрямовано на відновлення свого права власності на нерухоме майно. Разом з тим, таке відновлення неможливо без припинення прав діючого власника ОСОБА_2 , якого позивач не визначає у процесуальному статусі відповідача та не просить суд припинити його право власності на спірну квартиру.

Ефективне здійснення захисту прав позивача у даному випадку можливе виключно за умови попереднього дослідження судом законності набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та встановлення наявності або відсутності підстав для її витребування у нового власника (віндикації), що не є предметом позову у цій справі. Саме віндикація як основний речово-правовий спосіб захисту покликана захистити неволодіючого власника у відносинах з володіючим не власником шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника та відновлення становища, що існувало до порушення.

Зважаючи на викладене вище, суд констатує, що з урахуванням конкретних обставин даної справи обраний позивачем спосіб судового захисту є неефективним та неналежним, тобто не призведе до відновлення порушених прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги (вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Згідно усталеної судової практики суб`єкт порушеного права, як правило, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Належний спосіб захисту повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи вищенаведене суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із внесенням запису № 34408134 від 28.11.2019 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., що підтверджено відповідною квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 454,00 грн.

Згідно із ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження факту надання позивачеві професійної правничої допомоги у справі адвокатом Винниченком Михайлом Петровичем загальна вартість якої становить 10 000,00 грн., до матеріалів справи долучено наступні докази: Договір про надання правової допомоги від 21.01.2021; Акт приймання наданих послуг від 15.11.2021; Детальний опис робіт (наданих послуг) від 15.11.2021.

Окрім цього, в матеріалах справи також наявні Ордер серії ВС №1045315 та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЛВ №001103 від 29.08.2018.

Вирішуючи питання про розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню із відповідача, суд виходить із наступного.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 142 ЦПК України, визначені також положеннями ч. 4, 5, 9 ст. 141 ЦПК України.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3-5, 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Отже, при зменшенні витрат на оплату професійної правничої допомоги суд перш за все має визначити, чи є обґрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч. 3-5, 9 ст. 141 ЦПК України.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.11.2021 року по справі № 910/7520/20.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви визначено орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

Разом цим, згідно поданого представником позивача Розрахунку судових витрат від 15.11.2021 та додатків до нього вбачається, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс та просить стягнути із відповідача, становить 10 000,00 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Зважаючи на те, що заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., істотно перевищує суму, заявлену в попередньому розрахунку 8 000,00 грн., а доказів того, що сторона позивача не могла передбачити відповідні витрати у частині перевищення на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку до суду подано не було, то суд відмовляє у стягненні заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн., тобто в частині, яка перевищує суму вказану у попередньому (орієнтовному) розрахунку.

Як вбачається із змісту Акту приймання від 15.11.2021, адвокат надав позивачу ряд, послуг, а саме: - вивчення та аналіз матеріалів справи, вивчення судової практики даної категорії справ та консультування (2 000,00 грн.); - готування позовної заяви, проведення розрахунків та інших документів, підготовка документів для подачі до суду (4 000,00 грн.); - участь у судовому засіданні та ведення справ у суді (відстеження та повідомлення клієнта за рухом справи (4 000,00 грн.).

В свою чергу, у Детальному описі робіт (наданих послуг) його сторони визначили, що на виконання умов Договору про надання парової допомоги адвокат надав позивачу ряд послуг: - вивчення та аналіз матеріалів справи (2 000,00 грн. 2 години витраченого часу *1 000, ознайомлення з матеріалами справи, вивчення н.п.а., які регулюють дані відносини, судова практика); - готування позовної заяви та пакету документів, реєстрація в суді ( 4 год. витраченого часу оплата 4 000,00 грн. = 1 000*4); - участь у судовому засіданні та ведення справи в суді, клопотання, відстеження, - 4 000,00 грн. (1 000*4 год.) ведення справ у суді, усунення недоліків, відстеження інформації про рух справи).

Оцінюючи вказані вище документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації, а також виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), суд зазначає наступне.

Перш за все, перелік, обсяг та характер послуг наданих згідно Акту приймання від 15.11.2021 та Детального опису робіт (наданих послуг) від 15.11.2021 відрізняється, що дає підстави для сумніву у достовірності визначеної ними інформації.

На відміну від Акту приймання, Детальним описом не передбачено здійснення адвокатом розрахунків по даній справі та проведення правової консультації. В свою чергу, Актом приймання не передбачено вивчення адвокатом нормативно-правових актів у сфері спірних правовідносин, реєстрації останнім позовної заяви в суді та усунення недоліків позовної заяви.

Суд звертає увагу також і на те, що матеріали справи не містять жодних доказів проведення представником позивача будь-яких розрахунків, а тому включення цієї послуги у вартість здійснених витрат на професійну правничу допомогу є безпідставним.

Окрім цього, включення до вартості витрат на професійну правничу допомогу послуги із вивчення судової практики та нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, на думку суду, є частково обґрунтованим, адже в основному судова практика та законодавство, що використовувались стороною позивача, побічно стосувались предмету позову або не стосувались його взагалі. Зокрема, посилання на практику Верховного Суду, що стосується неналежного відповідача у схожій категорії справ, на практику Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду; надання копій рішень судів першої інстанції, як на підтвердження обґрунтованості власної позиції, посилання на приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є доречним та необхідним у даній справі.

Суд переконаний, що правильне визначення стороною, представленою адвокатом, відповідача у спорах, судова практика розгляду яких є цілком однозначною та зрозумілою, не потребує окремого посилання на таку практику на підтвердження своєї позиції, а знання загальних положень Цивільного процесуального кодексу України виключає надання практики судів першої інстанції та касаційного суду адміністративної юрисдикції для її врахуванням судом загальної юрисдикції.

Що стосується наданої адвокатом послуги з подання до суду заяви про усунення недоліків позовної заяви, то покладення на відповідача обов`язку сплатити на користь позивача вартість вказаної послуги буде несправедливим, адже подання відповідної заяви стало наслідком невірного тлумачення адвокатом позивача положень чинного законодавства, що врегульовує правовідносини щодо сплати судового збору.

Вирішуючи питання судових витрат, суд також не залишає поза увагою і той факт, що позивач у позовній заяві вказав неправдиву інформацію щодо відсутності у Договорі іпотеки іпотечного застереження.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 766/7206/20 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зважаючи на все викладене вище, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановив, що розмір гонорару, визначений позивачем і його адвокатом, є завищеним щодо відповідача, а також необґрунтованими та непропорційними до предмета спору, а тому загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню із відповідача, становить 2 000,00 грн.

На підставі ст. ст. 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. п. 1, 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданих як забезпечення кредитів в іноземній валюті», керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 71, 72, 76, 81, 89, 128, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 351-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив :

1.Позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

3.Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 454,00 грн. судового збору та 2 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

4.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

6.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , адреса місцезнаходження: 04112, місто Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, код ЄДРПОУ 04369966, адреса місцезнаходження: 80220, Львівська обл., Радехівський р-н, село Стоянів, вул. Стуса, буд. 3.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року, що є датою його ухвалення, постановленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України.

Головуючий Борачок М.В.