Справа № 635/8379/19
Провадження по справі № 2/635/659/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді - Шинкарчука Я. А.,

при секретарі судового засідання Желізовій О.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в смт Покотилівка Харківського району Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача.

У листопаді 2019 року до Харківського районного суду Харківської області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява до ОСОБА_2 , в якій позивач просить здійснити поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

12 грудня 2019 року позивач надала до суду уточнений позов, і в остаточній редакції позовної заяви просить суд:

-поділити житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу як подружжю, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована під житловим будинком та необхідна для його обслуговування, і знаходиться по АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 22 3 кв.м., що розташований в АДРЕСА_3 , гаражний кооператив «Жигулі»;

Вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 березня 1989 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який на час звернення з даним позовом не розірваний. Під час перебування у шлюбі, 11 квітня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (чоловіком позивача) був укладений договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області, Полторацькою Л.М. Зазначений житловий будинок разом з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці площею 1 197 кв.м. В подальшому, на підставі рішення Південноміської ради Харківського району Харківської області ХVІ сесії V скликання від 18.04.2008р., ОСОБА_2 29 вересня 2008 року виданий державний Акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 497049, площею 0, 1000 Га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який знаходиться по АДРЕСА_2 , та який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 68. Також, 28 квітня 2000 року між ОСОБА_4 , що діє від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності та ОСОБА_2 укладений договір купівлі - продажу гаражу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , гаражний кооператив «Жигулі», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Воронкіною О.П. Отже, вказані вище гараж, житловий будинок та земельна ділянка, що розташована під ним, були придбані відповідачем під час шлюбу з позивачем, а тому відповідно до статті 22 КпШС ( в редакції, що діяла на момент набуття права власності на майно) вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого кожен із подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Участь сторін та інших учасників справи у розгляді справи

У судове засідання представник позивача та позивач не з`явились, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тупікова Ю.М. надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Максимець В.В. надала заяву про відкладення судового засідання на інший час іншу дату, у зв`язку із сімейними обставинами, розгляд справи просить не призначати в період з 02.10.2021 року по 03.11.2021 рік. Відповідач причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 223 ЦПК України встановлені наслідки неявки у судове засідання учасника справи. Так, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав лише першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до частини 3 зазначеної статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до вимог частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Отже, процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Максимець В.В. декілька разів буди подані заяви про відкладення розгляду справи, що свідчить про зловживання процесуальними правами направленими на затягування розгляду справи. Доказів поважності причин не прибуття в судове засідання суду представником позивача не надано.

З урахуванням зазначеного та виходячи із вищевказаних вимог процесуального закону, суд вважає, що в матеріалах справи маються достатні докази для розгляду справи по суті та розглядає справу у відсутність відповідача та його представника.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рух справи.

На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року вказану позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем не дотримано вимоги статей 175, 177 ЦПК України, окреслено недоліки та надано строк для їх усунення.

12 грудня 2019 року на виконання вимог ухвали суду від 18 листопада 2019 року, позивач надала до суду уточнений позов.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2019 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Визначено відповідачу ОСОБА_2 п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Встановлено позивачу ОСОБА_1 п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам частин третьої - п`ятої статті 178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. Встановлено відповідачу ОСОБА_2 п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, яке має відповідати вимогам частин третьої - п`ятої статті 178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Крім того, 12 грудня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у даній справ.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2019 року заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у справі №635/8379/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя задоволено. До закінчення судового провадження та набрання законної сили судового рішення у справі № 635/8379, накладено арешт, шляхом встановлення заборони відчуження, на майно, яке належить ОСОБА_2 , а саме:

житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та гараж № НОМЕР_1 (сто тридцять чотири) загальною площею 22,3 кв.м., що розташований по АДРЕСА_3 , гаражний кооператив «Жигулі»

24 січня 2020 року через засоби поштового зв`язку відповідачем ОСОБА_2 наданий до суду відзив на позовну заяву, яким просить позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме не заперечує, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 та гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , гаражний кооператив «Жигулі» є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а тому не заперечує про рівний розподіл вказаного майна. Отже, позивачем помилково зазначене дане майно спірним, оскільки ніякого фактичного спору зі сторони відповідача немає, заперечення будь яких фактів, чи здійснення перешкод у користуванні помешканнями зі сторони відповідача не було. У той час, вважає, що спірна земельна ділянка належить відповідачу на праві особистої приватної власності та відноситься до категорії земель з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а тому в цьому випадку положення статті 120 ЗК України у поєднанні із нормою статті 125 цього Кодексу застосуванню не підлягає. Таким чином, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок та господарські будівлі і споруди необхідна для обслуговування зазначеного житлового будинку не може бути предметом поділу, оскільки право на спірну земельну ділянку відповідач набув в порядку приватизації, тобто залишається у власника відповідача. Посилається на судову практику Постанову Верховного суду України у справі № 6-2710цс15 від 16.12.2015 року, відповідно до якої приватизована громадянином під час шлюбу земельна ділянка є його власністю і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя тому не підлягає поділу. Крім того, відповідач не погоджується з висновками звіту про оцінку майна ФОП ОСОБА_6 щодо визначення вартості майна. В зв`язку з чим змушений провести судово товарознавчу експертизу мана.

30 січня 2020 року через засоби поштового зв`язку позивачем наданий до суду відзив на позовну заяву, яким вважає доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка не є об`єктом поділу майна подружжя є безпідставним, а отже не підлягають задоволенню. Відповідно до висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814 цс 15, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, тому є необхідність у визначенні за позивачем право власності на 1 / 2 частину спірної земельної ділянки. Посилання відповідача на практику Верховного Суду є безпідставним, оскільки в таких рішеннях суду вирішувалося питання щодо поділу об`єкту незавершеного будівництва, що не є житловим будинком та земельною ділянкою, розташованої під ним, а отже є іншими правовідносинами ніж ті, що розглядаються у даній справі. Невірним та хибним також є твердження відповідача, що спірна земельна ділянка відноситься до земель з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки зміст Державного акту на право власності на земельну ділянку від 29 вересня 2019 року свідчить протилежне, а саме вказано цільове призначення земельної ділянки як для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Більш того, позиція відповідача є досить суперечливою між собою, оскільки з одного боку відповідач вказує, що в матеріалах справи відсутні висновки звіту про оцінку майна, що він з таким висновками не ознайомлений, а з іншого боку не погоджується з його змістом та вважає його необґрунтованим при цьому причини такої необґрунтованості у відзиві не наводить.

26 лютого 2020 року відповідачем ОСОБА_2 надано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Також, ОСОБА_2 разом з зустрічною позовною заявою надано клопотання, яким просить звільнити його від сплати судового збору за подання вказаної позовної заяви.

Крім того, 12 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 надана уточнена зустрічна позовна заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Харківського районного суду Харківької області від 24 вересня 2020 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно майна подружжя залишена без руху, надано ОСОБА_2 строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, роз`яснивши, що у разі не виконання вимог ухвали позовна заява буде вважатися неподаною та буде йому повернута

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 березня 2021 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя вважається неподаною та повернута позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 березня 2021 року підготовче провадження у даній цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що з 04 березня 1989 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбу ( свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 , повторно видане 09 лютого 2000 року).

Згідно договору купівлі продажу гаражу від 28 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Воронкіною О.П., р. № 390, ОСОБА_2 придбав гараж № НОМЕР_1 , цегляний загальною площею 22,3 кв.м., розташований в АДРЕСА_3 , гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Право власності в КП «ХРБТІ» на зазначений гараж зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно договору купівлі продажу від 11 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., р. № 417, ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 . На земельній ділянці площею 1 197 кв. м. розташований житловий будинок дерев`яний обкладений цеглою, житловою площею 21,80 кв.м., літ «А- 1» та надвірні споруди : льох «В», вбиральня «Г», сарай «Д», огорожа «№1,2», водопровід «К».

Право власності в КП «ХРБТІ» на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 вересня 2008 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ -019 від 23.10.2019 року, земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, форма власності приватна.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог вказувала, що майно, набуте за час перебування у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу.

Мотиви суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України (тут і далі - у редакції Закону 2002 року)), оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється

дія СК України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У даній справі, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою-третьою статті 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, та врахувавши, що вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, суд приходить до висновку, що їх спільним сумісним майном є: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0, 1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 22,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Отже, зазначене майно підлягає поділу між подружжям.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 51 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Тобто, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, за загальним правилом відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, у порядку поділу майна між сторонами до позивача переходить право власності на 1 / 2 частину земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності та на якої знаходиться житловий будинок, який визнаний спільною сумісною власністю сторін, що відповідає частці позивача в ньому.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а тому положення статті 120 ЗК України у поєднанні із нормою статті 125 цього кодексу застосуванню не підлягає суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 вересня 2008 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У відповідності до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ -019 від 23.10.2019 року, земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, форма власності приватна.

Посилання відповідача на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2710цс15 від 16.12.2015 року є безпідставною , оскільки у вказаній справах фактичні обставини відмінні від обставин справи, яка розглядається.

Також, не приймаються доводи відповідача про незгоду з вартістю (оцінки) спірного майна, оскільки відповідач не скористався наданим йому правом надати суду альтернативного висновоку експерта, складений на його замовлення.

Щодо судових витрат.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 474, 80 гривень.

Круючись ст. ст. 19, 76, 81,141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 22,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , гаражний кооператив «Жигулі».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 474 (дві тисячі чотириста сімдесят чотири) гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_4 .

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_5 .

Повне рішення складено 13 вересня 2021 року.

Суддя Я.А. Шинкарчук