Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 711/217/21
номер провадження 2/695/865/21

10 вересня 2021 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
секретаря судового засідання Біліченко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.03.2021 у справі № 711/217/21 передано вказану позовну заяву на розгляд до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю.
У подальшому матеріали цивільної справи № 711/217/21 надійшли до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області 15.04.2021 та шляхом автоматизованого розподілу передані на розгляд головуючому судді Середі Л.В.
Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середи Л.В. від 12.07.2021 дану справу прийнято до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, 27.07.2021 відповідач надав до суду відзив, в якому вказує про безпідставність позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження виконання зазначених у позові послуг відповідачу у зазначеному обсязі. Також у запереченнях вказано, що відповідно до наданих позивачем документів кредитна заборгованість погашена відповідачем повністю.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що 23.12.2013 відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 23.12.2013, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
При цьому, Анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на те, що відповідач погодився оформити договір будь-якого виду, у тому числі кредитний, а також на умови такого договору. В анкеті-заяві не міститься посилання на те, що відповідач виявив бажання оформити будь-яку картку, в тому числі кредитну, бажаний кредитний ліміт за карткою також не зазначено.
До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та правила надання банківських послуг у «Приватбанку».
При цьому, до позовної заяви не додані документи, які б підтверджували, що на момент підписання Анкети-заяви б/н від 23.12.2013 відповідач ознайомився з тими Умовами та правилами надання банківських послуг в «Приватбанку», які також долучено позивачем.
Також відповідно до наданої Банком довідки, наявної в матеріалах справи, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано кредитну картку НОМЕР_1 , дата відкриття 14.12.2017, термін дії до листопада 2021 року.
Згідно з наданою Банком довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) дата старту карткового рахунку 14.12.2017, сума встановленого кредитного ліміту 32 000 грн 00 коп, 24.03.2020 зменшення кредитного ліміту, кредитний ліміт становить 00 грн 00 коп.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Згідно з частинами першою та другою ст. 207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статтей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.
Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.
Пред`являючи позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк обґрунтовував свої вимоги тим, що між сторонами існують кредитні правовідносини, які підтверджуються анкетою-заявою відповідача від 23.12.2013 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, випискою за картковим рахунком, виданою на ім`я ОСОБА_1 , та наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 23.12.2013 станом на 20.09.2020.
Дослідивши зазначені докази, суд приходить до висновку, що вони не підтверджують факт існування у ОСОБА_1 кредитної заборгованості саме на підставі укладеної з банком анкети-заяви від 23.12.2013, оскільки у вказаній анкеті-заяві не зазначено, якою послугою мав намір скористатися позичальник та яку картку просив оформити на своє ім`я, не зазначено бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, номер та строк її дії.
Також у позовній заяві позивач зазначив, що у відповідача відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, що підтверджується також розрахунком заборгованості.
Водночас банк вказує, що наявна заборгованість у сумі 31 693 грн 95 коп за простроченим тілом кредиту.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №293/599/19-ц заборгованість за простроченим тілом кредиту є складовою його повної вартості, однак не є сумою, яку фактично отримав у борг позичальник, що узгоджується із постановою. Прострочене тіло кредиту як складова не передбачена договором.
У доданому до позову витягу з Умов та Правил надання банківських послуг - розділ 1.1.1. термін і поняття прострочене тіло кредиту не вказано і не розкрито.
Суд також позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями: поточне тіло кредиту і прострочене тіло кредиту.
Таким чином, на підставі викладеного вище та враховуючи, що відповідач відповідно до змісту наданого до суду заперечення від 27.07.2021 фактично заперечує щодо отримання від Банку кредитних коштів, а Анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на те, що відповідач погодився оформити договір будь-якого виду, у тому числі кредитний, а також на умови такого договору, в анкеті-заяві не міститься посилання на те, що відповідач виявив бажання оформити будь-яку картку, в тому числі кредитну, бажаний кредитний ліміт за карткою також не зазначено, тому суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Також при вирішенні даної справи суд бере до уваги, що додані банком до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не містять підпису відповідача, а, отже, їх не можна розцінювати як складову кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані банком Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Враховуючи викладене, Умови та Правили надання банківських послуг у ПриватБанку і Тарифи обслуговування кредитної картки «Універсальна», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та додані банком до позовної заяви, не є належним доказом того, що ОСОБА_1 ознайомився саме з ними.
Відтак, суд висновує про безпідставність посилання банку про необхідність враховувати Умови та Правили надання банківських послуг у ПриватБанку.
Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що банком нараховано заборгованість за процентами, тоді як в анкеті-заяві відповідача відсутня інформація щодо нарахування процентів.
Також з розрахунку заборгованості вбачається, що банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами. А також погашав відсотки за рахунок тіла кредиту на загальну суму (4-та колонка розрахунків).
Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами.
Отже банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків.
Також з розрахунку заборгованості вбачається, що Банк кошти внесені відповідачем в рахунок погашення заборгованості спрямовував на погашення відсотків та пені.
Таким чином, на підставі викладеного вище та беручи до уваги, що позивач не підтвердив доказами факт письмового укладення кредитного договору, фактичне отримання відповідачем саме кредитних коштів, суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Відповідно, не підлягають стягненню і заборгованість за простроченими відсотками, оскільки не підтверджений сам факт укладення кредитного договору.
Щодо посилання банку на те, що виписка по картковому рахунку, підтверджує отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом та його згоду з умовами кредитування, суд зауважує, що дана виписка містить інформацію за карткою НОМЕР_1 , тоді як банком не надано доказів отримання відповідачем саме цієї картки на підставі заповненої ним 23.12.2013 анкети-заяви й не доведено, яку саме суму (тіло кредиту) відповідач отримав.
Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.
Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, витрати позивача щодо сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.
Керуючись ст.,ст. 10, 141, 264, 265, 274 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Середа Л.В.