КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року

м. Київ

справа №757/59416/19-ц

провадження № 22-ц/824/9333/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року /суддя Батрин О.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору нікчемним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 03.11.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , удаваним та вчиненим для приховання правочину купівлі-продажу, а також просив відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України перевести на нього права та обов`язки відповідача ОСОБА_3 щодо 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 або повернути права та обов`язки ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та забезпечити переважне право за позивачем щодо викупу 1/2 частки вказаної квартири.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 45-47/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, визнати нікчемність договору дарування 1/2 частки квартири, скасувати реєстрацію ОСОБА_3 як співвласниці квартири, примусово виселити з квартири всіх осіб, які там знаходяться без згоди ОСОБА_2 .

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що суд першої інстанції не звернув уваги на його позицію щодо нікчемності договору, хоча був зобов`язаний надати оцінку таким аргументам позивача. Наголошував, що договір є нікчемним, оскільки його предметом є неіснуючий об`єкт нерухомості - 1/2 частка квартири, оскільки квартира не поділена на частки та на момент продажу належала на праві власності двом співвласникам, тобто кожен зі співвласників володіє часткою у праві власності на спільне майно у цілому. Вказував, що режим спільної часткової власності виключає існування 1/2 частки квартири, а отже правочин щодо продажу такої частки не відповідає вимогам закону та є нікчемним через його невідповідність ч.ч. 3,4,5 ст. 203 ЦК України.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з його станом здоров`я, підтверджуючи документів про стан здоров`я не надав, право на висловлення правової позиції скористався шляхом звернення з апеляційною скаргою, додаткових пояснень в обґрунтування доводів не надавав.

ОСОБА_4 за адресою, вказаною в апеляційній скарзі не знаходиться, про зміну адреси суд не повідомляла, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка з`явилась у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6-588 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В. 07.03.2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 725, спадкоємцями майна ОСОБА_5 , 1924 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , на 1/2 частку, син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на 1/2 частку.

Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 04.11.1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 04.11.1993 року за № 2701, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.11.1993 року за № 7564.

Свідоцтво про право власності на спадщину на 1/4 частку квартири видано ОСОБА_4 .

Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку квартири ще не видано (т.1 а.с. 96).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6-589 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В., спадкоємцями майна ОСОБА_7 , 1923 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , на 1/2 частку, син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на 1/2 частку.

Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 04.11.1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 04.11.1993 року за № 2701, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.11.1993 року за № 7564.

Свідоцтво про право власності на спадщину на 1/4 частку квартири видано ОСОБА_4 .

Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку квартири ще не видано (т. 1 а.с. 100).

03.11.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_3 (обдарована) прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 73-75). Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2356, що також підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави (т. 1 а.с. 76).

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 від 01.11.2018 року ринкова вартість спірної квартири становить 4 720 250 грн. 00 коп. та ринкова вартість 1/2 частки квартири складає 1 142 506 грн.00 коп. (т. 1 а.с. 106-135).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України якою визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Обґрунтовуючи позов про визнання договору дарування удаваним на підставі ст. 235 ЦК України, ОСОБА_2 посилається на те, що договір дарування було вчинено, щоб приховати договір купівлі-продажу, який сторони вчинили насправді з метою приховування цього правочину та позбавлення його переважного права на купівлю частки квартири, яка є предметом оспорюваного договору.

Як вбачається зі змісту п. 10 спірного договору сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Будь-які попередні домовленості, що мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 мала на меті приховати продаж належній їй частки квартири шляхом її дарування, оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та доказів на підтвердження отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів за фактично відчужену 1/2 частку спірної квартири.

Також судом першої інстанції вірно вказано на те, що безпідставними є доводи позивача ОСОБА_2 про те, що договором дарування було порушене його переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, передбачене ст. 362 ЦК України, оскільки переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільні власності, з`являється у співвласника тільки тоді, коли мова йде про продаж майна. У даній же справі 1/2 частки квартири була не продана, а подарована відповідно до договору дарування від 03.11.2018 року. Тому, на зазначені правовідносини положення ст. 362 ЦК України не поширюються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів удаваності договору дарування 1/2 частки квартири від 03.11.2018 року з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності договору, оскільки його предметом є неіснуючий об`єкт нерухомості - 1/2 частка квартири, водночас, квартира не поділена на частки та на момент продажу і належала на праві власності двом співвласникам, а отже правочин щодо продажу такої частки не відповідає вимогам закону та є нікчемним через його невідповідність ч.ч. 3,4,5 ст. 203 ЦК України, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зміна підстав та/або предмету позову під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції не допускається.

Справа у провадженні суду першої інстанції перебувала з 2019 р., підготовче засіданні декілька разів відкладалось, витребовувались додаткові документи, 13.11.2020 р. справу призначено до судового розгляду, змін підстав та/або предмету позову позивачем не здійснювалось.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Фактично, через доводи апеляційної скарги, позивач намагається змінити і підстави і предмет позову, вказуючи нові обставини, відмінні від тих, які розглядав суд першої інстанції.

Крім того, за ч. 1, 2, 4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця.

Доводам ОСОБА_2 про те, що договором дарування було порушене його переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, передбачене ст. 362 ЦК України, надана вірна оцінка судом першої інстанції, вони обґрунтовано не взяті до уваги, оскільки переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника тільки тоді, коли мова йде про продаж майна. У даній же справі 1/2 частки квартири була не продана, а подарована відповідно до договору дарування від 03.11.2018 року.

Тому, на зазначені правовідносини положення ст. 362 ЦК України не поширюються, а саме, внесення на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець.

Водночас, відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, при цьому закон не вимагає попереднього реального поділу такої власності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: