Єдиний унікальний номер 243/4839/21
Номер провадження 22-ц/804/2227/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря судового засідання: Володовського Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року у цивільній справі № 243/4839/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди (суддя першої інстанції Мірошниченко Любов Євгенівна), -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави України за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 22 червня 2020 року він, реалізуючи свої права людини та громадянина України на звернення до органу державної влади та його посадової особи з метою ініціювати кримінальне провадження та отримати інформацію щодо результатів досудового розслідування повідомлених ним фактів, реалізуючи свої права людини та громадянина України на поширення та отримання інформації з метою отримати обґрунтовану відповідь в строки, визначені ст. 214, 219 КПК України, а саме: звернувся до керівника Слов`янської місцевої прокуратури Прокуратури Донецької області прокурора Шилова Володимира Сергійовича із заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ст. 374 КК України.

Зі звернення ОСОБА_1 вбачається, що позивач порушує перед прокурором питання про вчинення кримінального правопорушення, та заява-повідомлення від 22 червня 2020 року містить всі необхідні відомості відповідно до вимог ч. 5 ст. 214 КПК України, а саме: «прошу притягнути до кримінальної відповідальності слідчого Слідчого відділу Слов`янського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області ОСОБА_3 , який під час виконання службових обов`язків по досудовому розслідування кримінального провадження № 0000577 від 17 березня 2020 року грубо порушив право підозрюваного ОСОБА_2 на захист, не надіславши для ознайомлення речові доказі після задоволення відповідної скарги захисника прокурором, а також не ознайомив з доказами на електронних носіях. Попередня правова кваліфікація зазначеного ним кримінального правопорушення ст. 374 КК України. Просить внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, який надіслати на його офіційний як адвоката E-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Керівник Слов`янської місцевої прокуратури Прокуратури Донецької області прокурор Шилов В.С. не пізніше 24 годин після подання заяви-повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вніс, витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування заявнику ОСОБА_1 не надав, чим порушив права заявника в кримінальному провадженні, визначені в як в ст. 60 Кримінального процесуального кодексу України, так і в ст. 34, 40 Конституції України, так і в ст. 1, 10, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 8, 19, 21 Загальної декларації прав людини, ст. 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Заява-повідомлення від 22 червня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення за ст. 374 Кримінального кодексу України містить підпис ОСОБА_1 , що він попереджений про кримінальну відповідальність згідно зі ст. 383 КПК України.

Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача Держава Україна моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку із порушенням його прав людини та громадянина, гарантованих йому Конституцією України (статті 34, 40) та чинними міжнародними договорами (ст. 1, 10,13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 8,19, 21 Загальної декларації прав людини (прийнята Генеральною Ассамблеею ООН 10 грудня 1948 року) ст. 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року), порушенням його прав, визначених статтею 60 Кримінального процесуального кодексу України, що викликало у нього сильні негативні почуття від посягання службових осіб органу державної влади на конституційний лад республіки Україна, які змінюються одне одним, а саме: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю, почуття гніву, яка ним оцінюється в сумі 216000,00 грн.

Розумність та справедливість грошового еквіваленту його душевних, моральних страждань в сумі 216000,00 грн. за бездіяльність Прокуратури Донецької області як органу державної влади, яка полягає у фактичному не розгляді заяви- повідомлення вчинення кримінального правопорушення від 22 червня 2020 року, спроможна бути ефективним засобом попередження порушень з боку відповідача права на ефективний правовий засіб захисту прав людини, права на справедливий судовий розгляд в розумні строки цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди в кримінальному провадженні.

Виплата грошової компенсації спричиненої ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 216000,00 грн. дозволить вважати цю виплату розміром матеріальної шкоди, завданої Державі Україна прокурором Шиловим В.С., винним в порушенні прав ОСОБА_1 , та мають стати відповідними доказами складу службового злочину і підставою для притягнення прокурора ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, що в подальшому стане приводом недопущення іншими прокурорами порушень прав людини та основоположних свобод при виконанні ними своїх службових обов`язків.

Позивач ОСОБА_1 просив суд першої інстанції стягнути з Держави України за представництвом Донецької обласної прокуратури, за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену порушенням права ОСОБА_1 поширювати та отримувати інформацію, права на розгляд органом державної влади його заяви-повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст. 374 КК України від 22 червня 2020 року та на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк відповідно до норм ст. 3, 5, 8, 9, 13, 19, 34, 38, 40 Конституції України та ч. 1 ст. 214 КПК України, порушенням права ОСОБА_1 на ефективний правовий засіб захисту прав людини відповідно до ст. 1, 10, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ( РИМ, 4.ХІ.1950), відповідно до ст. 8, 10, 19, 21 Загальної декларації прав людини (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), відповідно до ст. 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року), в сумі 216000,00 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України за представництвом: Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач - ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, яка з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року № 243/4839/21 винесено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, є незаконним і підлягає скасуванню.

Позивач ОСОБА_1 просить Донецький апеляційний суд рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року № 243/4839/21 скасувати та постановите нове рішення, яким стягнути з Держави України за представництвом Донецької обласної прокуратури, за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, спричинену порушенням права ОСОБА_1 поширювати та отримувати інформацію, права на розгляд органом державної влади його заяви-повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст. 374 КК України від 22 червня 2020 року та на отримання обґрунтованої відповіді від посадової особи органу державної влади у встановлений законом строк відповідно до норм ст. 3, 5, 8, 9, 13, 19, 34, 38, 40 Конституції України та ч. 1 ст. 214 КПК України, порушенням права ОСОБА_1 на ефективний правовий засіб захисту прав людини відповідно до ст. 1, 10, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), відповідно до ст. 8, 10, 19, 21 Загальної декларації прав людини (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), відповідно до ст. 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року), в сумі 216000,00 грн.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та встановлено відповідачам та третій особі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження позивачем отримана (а.с. 47).

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги відповідачами та третьою особою отримані (а.с. 45,46,48).

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів та третьої особи до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року цивільну справу було призначено до розгляду на 07 вересня 2021 року.

В судове засідання Донецького апеляційного суду 07.09.2021 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 55).

В судове засідання Донецького апеляційного суду 07.09.2021 року представник відповідача - Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 56).

В судове засідання Донецького апеляційного суду 07.09.2021 року представник відповідача - Державної казначейської служби України не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 57).

В судове засідання Донецького апеляційного суду 07.09.2021 року третя особа - ОСОБА_2 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 54).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що адвокат Стуліков А.В., діючи як представник ОСОБА_5 22.06.2020 року звернувся до Слов`янської місцевої прокуратури Прокуратури Донецької області з заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ст. 374 КК України, з якої порушив питання перед прокурором та просив притягнути до кримінальної відповідальності слідчого СВ Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_3 , який під час виконання службових обов`язків по досудовому розслідуванню кримінального провадження № 0000577 від 17.03.2020 року грубо порушив право підозрюваного ОСОБА_2 на захист, не надавши для ознайомлення речові докази після задоволення відповідної скарги захисника прокурора, а також не ознайомив з доказами на електронних носіях.

Ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду від 30.06.2020 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР - задоволено частково.

Зобов`язано посадову особу Слов`янської місцевої прокуратури, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв та повідомлень, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявами-повідомленнями ОСОБА_1 від 22.06.2020 року.

В задоволенні решти частини заявлених вимог - відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи в порушення вимог пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України не з`ясував обставин, що мають значення для справи та не встановив, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме: суд не встановив як факт правомірності дій, так і факт протиправної бездіяльності керівника Слов`янської місцевої прокуратури прокурора ОСОБА_4 при розгляді заяви - повідомлення ОСОБА_1 від 22.06.2020 року та не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, якими доказами цей факт підтверджується, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із частини 1 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 вказаної вище статті передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як вбачається із частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинства здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Як вбачається із частини 3 вказаної вище статті, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 4 вказаної вище статті, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 вказаної вище статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄДРД не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи в порушення вимог пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України не з`ясував обставин, що мають значення для справи та не встановив, чи мале місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме: наявність у позивача ОСОБА_1 як у фізичної особи та як у адвоката під час здійснення професійної діяльності на час звернення до керівника Слов`янської місцевої прокуратури прокурора ОСОБА_4 із заявою - повідомленням від 22.06.2020 року прав, на які позивач посилається в позовній заяві, а саме: визначених ст. 34, 40 Конституції України; ст. 10, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950); ст. 8, 10, 19, 21 Загальної декларації прав людини (прийнята Генеральною Ассамблеєю ООН 10 грудня 1948 року); ст. 14, 19, 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (прийнятий Генеральною Ассамблеєю ООН 16 грудня 1966 року); статтею 60 КПК України, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Позивач ОСОБА_1 скористався правом, гарантованим йому Конституцією України і звернувся до прокурора Прокуратури Донецької області ОСОБА_4 із заявою - повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄДРП задоволено частково.

Зобов`язано посадову особу Слов`янської місцевої прокуратури, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв та повідомлень, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявами - повідомленнями ОСОБА_1 від 22.06.2020 року (а.с. 20).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при застосуванні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Протоколів до Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини неможливо вважати правильним лише посилання на рішення Європейського Суду з прав людини без аналізу обставин справи, що були предметом розгляду Європейського Суду у взаємозв`язку з обставинами справи, що розглядаються національним судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи в порушення вимог пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України не з`ясував обставин, що мають значення для справи та не встановив, чи мале місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме: факт наявності спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди - душевних переживань позивача ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням його прав, зазначених у позовній заяві, а саме почуття гніву та обурення, почуття невпевненості в наступному дні, є безпідставними, виходячи з наступного.

Підставою для відшкодування шкоди позивач зазначає протиправну, незаконну, неправомірну бездіяльність Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області, яка полягає: в невиконанні обов`язку керівника Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_4 внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по заяві-повідомленню від 22.06.2020 року.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 6 вказаної вище статті, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 2005 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається із пункту 5 вказаної вище Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди, відповідно до ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Позивач має надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення саме йому моральної шкоди, а також наявність зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлено вину відповідача, його бездіяльність належним чином визнана неправомірною, позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди саме позивачеві не доведено.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що лише незгода позивача з прийнятим працівниками органів прокуратури процесуальним рішенням, яке було ним оскаржене в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції фактично відмовив позивачу в судовому захисті, порушив право позивача на справедливий суд відповідно до статей 1, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Як вбачається із частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності керівника Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_4 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі заяви-повідомлення ОСОБА_1 про вчинення кримінальне правопорушення за ст. 374 КК України свідчить про реалізацію останнім права на оспорювання процесуальної діяльності прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин практику Європейського Суду з прав людини, викладену в п. 50 Рішення «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19 жовтня 2004 року; пункт 42 Рішення «Михалкова та інші проти України» (заява № 10919/05) від 13 січня 2011 року; п. 30 справа «Ромашов проти України» (заява № 67534/01) від 27 липня 2004 року та інші, є безпідставними, оскільки у вказаних вище справах інші обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанції і фактично зводяться до незгоди з правовими висновками, який зробив суд першої інстанції на підставі фактично встановлених в судовому засіданні обставин справи і не є підставою для скасування обґрунтованого і законного рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 08 вересня 2021 року

Суддя: О.Д.Канурна