Номер провадження: 22-ц/813/5487/21
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/17794/19

Номер провадження: 22-ц/813/5487/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Абухіна Р.Д. о 13 годині 49 хвилині 28 липня 2020 року, повний текст рішення складений 03 серпня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить надати позивачці або її представнику дозвіл на оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, а саме до - Об`єднаних Арабських Еміратів, Іспанії, Франції, Італії, Німеччини, Вірменії, Нідерландів на період: - з 26.06.2020 року по 01.09.2020 року включно; - з 15.12.2020 року по 28.01.2021 року та з 26.06.2021 року по 01.09.2021 року включно; - з 15.12.2021 року по 28.01.2022 року та з 26.06.2022 року по 01.09.2022 року включно, з метою туризму, культурного, оздоровчого відпочинку у супроводі матері ОСОБА_3 або її офіційного представника, за дорученням, без згоди батька - ОСОБА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона тимчасово працює в Об`єднаних Арабських Еміратах в м. Абу Дабі. Перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Іспанії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким має спільну дитину - ОСОБА_6 , громадянина Іспанії, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спільна донька сторін по справі - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дуже талановитою дівчиною, має хист до музичних інструментів, зокрема, фортепіано. Неодноразово приймає участь у багатьох заходах з інструментальної музики, зокрема,

приймала участь на V Міжнародному фестивалі-конкурсі дитячої та юнацької творчості

«Сузір`я моря - сонце, молодість, краса». Стала переможцем на міжнародному конкурсі у місті Абу Дабі Емірати, концерті інструментальної музики в Одеському будинку Рериха, концерті до 147-річчя з дня народження П.С. Столярського та 85-річчя Одеської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернат ім. професора Столярського, Міжнародному музичному фестивалі та у багатьох інших конкурсах та концертах. У зв`язку з чим, неодноразово отримує грамоти та дипломи.

З урахуванням таланту дитини та її досягнень ОСОБА_4 неодноразово

запрошують на конкурси та концерти за межі території України. Однак, батько дитини не

завжди надає згоду на виїзд дитини за кордон.

На сьогодні дійти домовленості із Відповідачем щодо тимчасового виїзду за

кордон спільної дитини не є можливим, незважаючи на те, що ОСОБА_3 не чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та згодна на умови Відповідача щодо спільного його відпочинку з дитиною у період з 10.06.2019 року по 25.06.2019 року та побачень з дитиною.

ОСОБА_2 ставить умови, які є неприпустимими, зокрема, він не надає згоду на тимчасові виїзди дитини за кордон на протязі року, а ставить вимоги по те, що наддасть згоду

на виїзд за кордон улітку тільки після його відпустки з дитиною (а. с. 2 - 7).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву адвокат Берназ Альона Вікторівна, діюча від імені ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Адвокат Берназ Альона Вікторівна вказує на те, що: 1) у позивачки відсутнє порушене право; 2) позовна заява базується на припущеннях, викладені в ній доводи не підтверджені жодними доказами; 3) позивачка у порушення ст. 141 СК України просить суд надати дозвіл на виїзди дитини за кордон без згоди батька на майбутнє; 4) вимога про надання дозволу на виїзди дитини за кордон у період зимових канікул заявлена всупереч інтересам дитини; 5) позивачкою не зазначено конкретних адрес місця перебування дитини за межами України та не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України (а. с. 69 - 74).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року в задоволені вищевказаних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачкою не надано до позову доказів на підтвердження мети виїзду, його підстав, підтвердження фінансової спроможності забезпечити малолітній дитині належний відпочинок, факту виїзду та гарантії повернення дитини на територію України (а. с. 91 - 93).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження мети виїзду, його підстав, підтвердження фінансової спроможності забезпечити малолітній дитині належний відпочинок, факту виїзду та гарантії повернення дитини на територію України; 2) суд першої інстанції не врахував інтересів дитини, таланту дитини та її досягнень (а. с. 95 - 99).

2.6 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_2 не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

17.09.2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею-доповідачем було обрано ОСОБА_8 ..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.11.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі. Справа була призначена до розгляду та перебувала у провадженні суду (а. с. 48).

Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 20.07.2021 року №1612/0/15-21 суддю ОСОБА_8 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.

На підставі цього, керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.

Матеріали цивільної справи передано до канцелярії Одеського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2021 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя Заїкін А.П.; - судді Колесніков Г.Я., Сєвєрова Є.С..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.08.2021 року вказану справу було прийнято до провадження судді-доповідача Заїкіна А.П. та призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 140).

У судовому засіданні адвокат Шевченко Катерина Сергіївна, діюча від імені ОСОБА_3 , апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його адвокат Берназ-Ганєва Альона Вікторівна просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначенні відповідно до встановлених обставин правовідносини

22 березня 2008 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси зареєстрований шлюб, актовий запис № 76.

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим ДРАГС Приморського району м. Одеси від 21.08.2008 року.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.10.2010 року розірвано шлюб між сторонами.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції та мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі, застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Сімейне законодавство України закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 7 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Згідно частини 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.

Згідно статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (із змінами та доповненнями), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

ОСОБА_1 на обґрунтування та підтвердження заявлених вимог, а саме - необхідності виїзду за межі України надала копію висновку психологічного тестування та рекомендацій та перелік музичних заходів, що плануються за кордоном, що не є належним доказом в розумінні ч. 1 - 2 ст. 76 ЦПК України щодо необхідності виїзду дитини у конкретний проміжок часу.

Також варто зауважити, що у позовній заяві зазначено лише дві адреси місця перебування дитини у Іспанії та Об`єднаних Арабських Еміратах. Разом з тим, у позові зазначено сім країн. Позивачка не надала адреси місця перебування дитини ще у п`яти країнах, за якими буде перебувати дитина у разі надання судом відповідного дозволу. Також не надано доказів, що підтвердили б факт повернення дитини до України.

Верховний Суд у постанові по справі №643/1090/17 від 03.07.2019 року вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду по справі № 522/14360/17 від 15.06.2019 року, по справі № 308/7297/16-ц від 09.07.2018 року.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе