ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1916/21 Справа № 183/6600/15 Головуючий у першій інстанції: Городецький Д. І. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2011 року позивач з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 . На вказану квартиру отримали право власності у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Увесь час з моменту придбання вказаної квартири у сторін не виникало суперечок чи розбіжностей щодо права власності або права користування цією квартирою. З моменту придбання квартири позивач робив там ремонт, сторони за взаємною згодою з відповідачем деякий час здавали цю квартиру в оренду та ділили грошові кошти порівну. Однак, останнім часом у позивача із відповідачем почалися певні непорозуміння і відповідач почала поступово усувати позивача від користування цією квартирою, а нещодавно взагалі заявила про те, що позивач взагалі не має жодних прав на спірну квартиру і перестала допускати до квартири. Таким чином у позивача із відповідачем склалися неприязні стосунки. Відповідач ОСОБА_1 почала погрожувати, не пускати до спірної квартири та зазначає про те, що має намір позбавити позивача права власності на спірну квартиру. Для того, щоб захистити свої права щодо цієї квартири позивач ОСОБА_2 вирішив звернутися до суду з позовною заявою, в якій просив виділити частку з майна, що є у спільній частковій власності. У процесі розгляду справи було призначено інженерно-технічну експертизу, яка повинна була вирішити питання щодо розподілу спірного житлового приміщення в натурі. В той же час, відповідно до результатів проведеної експертизи виявилося, що на даний момент немає технічної можливості поділити майно в натурі, внаслідок чого позивачем змінено предмет та підстави позову на усунення перешкод в користуванні майном. Тому, з урахуванням заяви про зміну предмету та підстав позову позивач просив усунути перешкоди у користуванні майном, які чинить йому відповідач ОСОБА_1 , а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його до квартири.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року задоволено позовні вимоги, вирішено усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 майном житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , які чиняться ОСОБА_1 ; вселити ОСОБА_2 в житлове приміщення квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є власниками житлової квартири АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки за кожним) на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2011 року серії ВРЛ № 011606, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 787, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 10009907 від 14 червня 2011 року.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 30475184 від 01 липня 2011 року, спірна квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована як житлове приміщення.

Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на нерухоме майно щодо зміни його функціонального визначення (переведення з житлового фонду у нежитловий) квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серії ВРЛ № 011606 від 14 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. за р.№ 787, відсутні (а.с.6-8 т.1).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №767768-16 від 21.11.2016, надати можливі варіанти виділення в натурі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальної долі або з невеликим відступом від ідеальної долі з переобладнанням квартири або без такого з технічної точки зору без порушення будівельних норм не можливо; надати варіанти виділення в натурі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальної долі або з невеликим відступом від ідеальної долі з технічної точки зору не надається за можливе, тому розмір компенсації, що належить сплатити одному із співвласників внаслідок поділу, експертом не визначався (а.с.70-77 т.1).

Судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, свідок ОСОБА_3 пояснила, що знає позивача та відповідача особисто. Бачила, як позивач робив ремонт в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 . Приблизно в 2015 році вона була свідком, як позивач намагався пройти до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , однак відповідач не пускала позивача до приміщення квартири.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що приблизно в червні 2016 року підійшла до входу в приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де побачила ОСОБА_1 , яка на запитання, де знаходиться ОСОБА_2 повідомила, що не бажає його допускати до приміщення, та відмовилась допускати її до приміщення, як знайому ОСОБА_2 .

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власним майном на свій розсуд.

За ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1, 2 ст.358 ЦК України визначають, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом.

Частиною 3 ст. 7 ЖК України передбачено, що власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством.

Користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України.

Так, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК України). Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст.155 ЖК України).

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 рокуне відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Так, матеріалами справи не спростовується твердження апелянта про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом першої інстанції; матеріали справи не містять належних доказів повідомлення відповідача про час та місце проведення судових засідань місцевим судом, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового по суті позовних вимог.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що на час розгляду справи спірне приміщення має статус житлової квартири та перебуває у власності сторін; враховуючи, що позивачем доведено створення відповідачкою перешкод у користуванні житлом; враховуючи, що відповідачкою визнано у судовому засіданні суду апеляційної інстанції факт вкрай неприязних відносин з позивачем у звязку з конфліктом щодо користування спірною квартирою, що підтверджується протоколом та звукозаписом засідання, коолегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову про усунення позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення.

Доводи відповідачки, що спірна квартира придбавалась для використання у підприємницькій діяльності, у частині квартири вона, відповідачка, зробила якісний ремонт, - не спростовують наведених вище висновків щодо задоволення позовних вимог.

Колегія наголошує, що на час подання позову та на час розгляду справи по суті спірна квартира має статус житлового приміщення, що підтверджується належними письмовими доказами, які зазначені вище.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 640,00 грн., що понесені останнім на сплату судового збору при подачі позовної заяви.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду з ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 майном житловою квартирою АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова