КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/7546/17 головуючий у І інстанції: Гончарук В.П.
провадження 22-ц/824/9258/2021 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , що виступає в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ГУЮ в м. Києві треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус КМНО Максимкова Ольга Олексіївна, приватний нотаріус КМНО Топілко Оксана Олександрівна про визнання недійсним заповіту та спадкового договору.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що подружжя ОСОБА_6 знала понад 20 років.

В 2006 року подружжя ОСОБА_6 в зв`язку з досягненням похилого віку попросили її піклуватися про них.

28 жовтня 2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 склали на користь позивача два заповіти , за умовами яких кожний з них заповів по Ѕ частині квартири.

Позивач належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання, про зазначену домовленість знали мешканці будинку, в тому числі і родичі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме племінниця ОСОБА_9 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .

Після смерті чоловіка у ОСОБА_8 став різко погіршуватися стан здоров`я, почали прогресувати психічні розлади та з приводу чого остання проходила курс лікування.

7 квітня 2016 року ОСОБА_8 склала заповіт на користь відповідача ОСОБА_1 , та уклала спадковий договір із ОСОБА_1 , відповідно до якого останній брав на себе зобов`язання щодо купівлі продуктів харчування, ліків, сплати комунальних послуг та прибирання квартири спадкодавця.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

На підставі викладеного, позивач просила визнати спірні правочини, а саме заповіти та спадковий договір недійсними, в зв`язку з тим, що спадкодавець на час їх посвідчення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати внаслідок виявлених у неї психічних розладів та захворювань.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 квітня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що місцевий суд помилково прийняв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи, оскільки він на його думку ґрунтується на неналежних доказах поданих стороною позивача.

При цьому, вважає, що було проігноровано докази подані відповідачем, які вказують на необґрунтованості позовних вимог.

Крім того, вказує на необхідність залучення до справи органу опіки та піклування, оскільки предмет спору стосуються майна дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказує на те, що викладені в ній доводи спрямовані на перекручування фактів та вірно встановлених обставин справи.

Вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , його представник та третя особа - ОСОБА_5 підтримали вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_2 та її представник виступили проти задоволення вимог апелянта.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в момент посвідчення оспорюваних заповіту та договру від 27 березня 2014 року та від 7 квітня 2016 року ОСОБА_8 , через психічні захворювання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних долях належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.15 т.1).

28 жовтня 2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_10 складено заповіти на користь ОСОБА_2 , що були посвідчені державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори ( а.с.13,14 т.1.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 у віці 89 років ( а.с.16 т.1).

27 березня 2014 року спадкодавцем ОСОБА_8 складено заповіт на малолітніх ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що є дітьми відповідача ОСОБА_11 ( а.с. 57 т.1).

7 квітня 2016 року спадкодавцем ОСОБА_8 складено заповіт на ОСОБА_1 та 7 квітня 2016 року між спадкодавцем ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладається спадковий договір, відповідно до якого останній брав на себе зобов`язання щодо купівлі продуктів харчування, ліків, сплати комунальних послуг та прибирання квартири спадкодавця ОСОБА_8 ( а.с. 59-60 т.1).

7 квітня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Топілко О.О. посвідчується заява ОСОБА_8 в якій остання стверджує факт, що вона не є обмежено дієздатною чи недієздатною особою та стосовно неї не приймалися будь - які рішення щодо обмеження її дієздатності та на будь - які психічні захворювання вона не хворіє та не перебуває на обліку ( а.с.21 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавець ОСОБА_8 померла у віці 91 р. ( а.с. 20 т.1)

Як убачається з матеріалів справи, що витрати на поховання ОСОБА_8 ніс відповідач по справі ОСОБА_1 ( а.с. 111-120 т.1).

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 4 серпня 2007 року.

З медичної документації стосовно спадкодавця ОСОБА_8 підтверджується той факт, що остання проходила лікування в медичних закладах, в тому числі і з психіатричними розладами.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, від 10 червня 2019 року за №324 ОСОБА_8 за життя та в період посвідчення заповіту від 27 березня 2014 року та спадкового договору від 7 квітня 2016 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом.

ОСОБА_8 за своїм психічним станом на час посвідчення заповіту від 27 березня 2014 року та спадкового договору від 7 квітня 2016 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Діагностована неврологом 16 червня 2014 року «дисциркуляторна енцефалопатія (ДЕП) ІІ-ІІІ ст. з інтелектуально - мнестичним та церебрастенічним синдромами» супроводжувалась психічними розладами, що є складовим психоорганічного синдрому, який за ступенем вираженості на час посвідчення заповіту від 27 березня 2014 року та спадкового договору від 7 квітня 2016 року позбавляли ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( а.с.118-133 т.3).

Вказаний висновок експертизи в судовому засіданні підтвердив експерт ОСОБА_12 , який категорично наполягав на тому, що в момент посвідчення оспорюваних правочинів спадкодавець ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст.ст.1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд належним чином не з`ясував дійсний психічний стан ОСОБА_8 у момент підписання спірних правочинів та поклав в основу судового рішення висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, що не містить чітких і однозначних висновків щодо психічного стану заповідача, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15).

Тобто висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції досліджував медичну документацію на ОСОБА_8 та покази свідків, що були допитані в судовому засіданні, щодо обставин життя ОСОБА_8 .

Місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_8 проходила лікування в медичних закладах, в тому числі і з психіатричними розладами, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 10 червня 2019 року за №324 ОСОБА_8 за життя та в період посвідчення заповіту від 27 березня 2014 року та спадкового договору від 7 квітня 2016 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Посилання відповідача на те, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи ґрунтується переважно на доказах наданих позивачем та витребуваних за його клопотаннями, як на підставу для неможливості прийняття його в якості доказу, колегія суддів відхиляє, оскільки посмертну судово-психіатричну експертизу проведено у відповідному поряду до норм чинного законодавства, на підставі доказів, які стосуються стану ОСОБА_8 , а та, обставина, що докази були надані або ж витребувані іншою стороною у справі не може вказувати на те, що такі доказ є неналежними.

Крім того, відповідач не був позбавлений можливості надати або ж звернутись із клопотанням про витребування доказів, які він вважав за необхідне.

Наданій відповідачем копії висновку судово-психіатричного експерта що була проведена експертами Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю» за заявою представника відповідача, місцевий суд надав відповідну оцінку та вірно зауважив, що з висновку даної експертизи вбачається, що спадкодавець за життя та на час посвідчення оспорюваних правочинів страждала на психічні розлади, при цьому експерти прийшли до висновку, що ОСОБА_8 могла усвідомлювати свої дії та керувати ними у визначені періоди, що на думку колегії суддів свідчить про те, що в основі дослідження не було використано всі наявні в матеріалах справи докази, що призвело до невірного встановлення обставин.

Твердження апелянта про те, що місцевий суд помилково не залучив до участі у справі орган опіки і піклування, є хибними, з огляду на те, що питання, щодо майнових прав неповнолітніх дітей ОСОБА_1 не вирішувалось, оскільки таке право в них не виникло.

Доводи апеляційної скарги, щодо необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності колегією суддів відхиляються, оскільки позивач звернулась із позовом в травні 2017 року в межах трирічного строку.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, таким чином строк позовної давності необхідно розраховувати з дня відкриття спадщини, оскільки із цього дня заповіт набуває чинності.

Спадкодавець ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому звернувшись у травні 2017 року із позовом ОСОБА_2 строк позовної давності не пропустила.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відповідача визначеним під час розгляду справи в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «07» вересня 2021 року.

Головуючий

Судді: