печерський районний суд міста києва
Справа № 236/2778/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Соколова О.М.

при секретарі - Проскурні А.Г.

справа № 236/2778/19-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плат та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, -

ВСТАНОВИВ:

У липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», та просить, з урахуванням уточнення позовних вимог: стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітню плату за період з 01.02.2016 року по 31.08.2016 року та з 01.03.2017 по 24.04.2017 року в загальній сумі 38968, 69 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та зборів; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 13774,08 грн., без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує про те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 13.10.2008 року по 24.04.2017 року працювала на Донецькій залізниці у Ясинуватському будівельно-монтажному експлуатаційному управлінні Державного підприємства «Донецька залізниця», яке у 2016 році підпорядковувано у виробничий підрозділ «» Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниція», відповідно до Наказу № 1-ос від 31.08.2016 року позивачка була прийнята до складу підприємства на посаду економіста 1 категорії. 24.04.2017 року, позивачку було звільнено із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. На день звільнення позивачки їй була нарахована, але не виплачена, заробітна плата у розмірі 20530,91 грн, у тому числі з лютого 2016 по серпень 2016 року в сумі 10079,52 грн. та за період з березня 2017 року по квітень 2017 року у розмірі 10451, 39 грн. Позивач вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати та середнього заробітку є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. На підтвердження своєї позиції надає Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні п рацівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Позивачка в судове засідання не з`явилась, про місце день і час розгляду справи повідомлена належним чином, у заяві про уточнення позовних вимог просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, представник відповідача на електронну адресу суду направив відзив на позовну заяву, та заяву про розгляд справи у його відсутність. У відзиві на позовну заяву представник зазначає, що Висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській владі. Крім того, у відзиві представником відповідача вказувалось на неможливість здійснити з позивачем розрахунки у зв`язку із відсутністю первинних документів, заперечувалось правильність наданих позивачем розрахунків та недоведеність обставин, на які він посилається.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з жовтня 2008 року по квітень 2017 року позивачка працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця».

Відповідно до Наказу № 1/ос від 31.08.2016 року, у зв`язку з реорганізацією «Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіонального філіалу «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» з 1 вересня 2016 року, зокрема з позивачкою ОСОБА_1 , на посаді економіста 1 категорії.

24.04.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 24/ос позивачку звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду.

Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Аналогічні положення передбачені й в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачем в день її звільнення відповідач суду не надав.

Що стосується доводів відповідача з посиланням на відсутність первинних документів, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, то слід зазначити, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить саме на роботодавці, а не на працівникові. Невжиття роботодавцем (Відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької, Луганської областей триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан позивача.

Незважаючи на те, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Як вже було судом встановлено, що з жовтня 2008 року по квітень 2017 року позивачка працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця».

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року №4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру.

На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 року та 03.06.2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом від 31.08.2016 року № 1/ос з позивачем, зокрема, продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажнеексплуатаційне управління» у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Наказом № 236/ДНД Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 17.03.2017 року, встановлено початок простою з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції.

У наказі зазначалося, що на час простою робітникам приходити на свої робочі місця згідно з графіком роботи відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи.

24.04.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 24/ос позивачка звільнена з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

На день звільнення Позивачки із структурного підрозділу «Ясинуватське будівель-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з лютого 2016 року по серпень 2016 року та з березня 2017 року по квітень 2017 року.

Суд зазначає, що у постанові касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 по справі № 221/4255/16-ц досліджувалось питання та було встановлено, що комісією з реорганізації ДП «Донецька залізниця» разом з ПАТ «Укрзалізниця» та регіональною філією «Донецька залізниця» організовано роботу з визначення, виплати заборгованості з заробітної плати працівників ДП «Донецька залізниця», переведених на роботу до регіональної філії «Донецька залізниця», також визнаються зобов`язання щодо матеріального забезпечення у період праці в ДП «Донецька залізниця».

Тобто, в даному випадку, при переведенні позивача на роботу з однієї юридичної особи до іншої у зв`язку із процесом реорганізації, з нею мав бути проведений розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Отже, трудове законодавство під звільненням розуміє припинення або розірвання трудового договору. Таким чином, при переведенні на інше підприємство працівник припиняє трудові правовідносини з підприємством, з якого переводиться, а отже з ним повинен бути здійснений повний розрахунок, проте, такий розрахунок не був здійснений.

Доводи, викладені у відзиві на позов щодо відсутності правових підстав покладення відповідальності саме на відповідача, не враховуються судом.

Неможливість надати первинні документи на підтвердження фактичного виконання позивачем робіт та як наслідок неможливості здійснення нарахування заробітної плати не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Враховуючи, що з 31.08.2016 року позивачка перебувала у трудових відносинах саме з відповідачем, а спір між сторонами виник щодо виплат за лютий-березень 2016 та березень-квітень 2017 року, суд вважає, що ОСОБА_1 обґрунтовано пред`явлено позовні вимоги саме до ПАТ «Українська залізниця», які підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд вважає за необхідно зазначити наступне.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі № 592/11217/16-ц.

Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем правильно та з дотриманням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості.

Підставами невизнання відповідачем правомірності заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є посилання на Науково-правовий висновок від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, викладений на бланку Торгово-промислової палати України на замовлення ПАТ «Українська залізниця», згідно з яким встановлено, на думку відповідача, відсутність вини роботодавця у невиконанні вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку зі звільненими працівниками.

У той же час, суд вважає, що відповідачем при посиланні на даний висновок не береться до уваги, що обставини та події, вказані в документі, зокрема щодо військових дій та проведення антитерористичної операції на сході України, стосуються, в першу чергу, подій 2014 року.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач була прийнята на роботу до ПАТ «Українська залізниця» відповідно до Наказу № 1/ос від 31.08.2016 року, тобто вже під час проведення антитерористичної операції. Будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок в тому числі в частині внесення запису про звільнення позивача у липні 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, який в матеріалах справи відсутній. Не було його надано відповідачем і під час розгляду справи.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщена в місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання Відповідачем власних обов`язків перед Позивачем не встановлено.

Крім того, пунктами 1 та 2 рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України № 66/2017 від 15.03.2017 року, вирішено тимчасово, до реалізації пунктів 1 та 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей. КМУ доручено невідкладно вжити заходів щодо: припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів що мають гуманітарний характер і надаються українськими та міжнародними гуманітарними організаціями.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 265 від 25.04.2017 року «Про деякі питання діяльності ПАТ « Укрзалізниця» визнано таким, що втратив чинність наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.06.2016 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» яким були затверджені структури Донецької дирекції залізничних перевезень та Луганської дирекції залізничних перевезень сформовані щодо них виробничі потужності, передбачено необхідну кількість персоналу для проведення інвентаризації майна, обслуговування інфраструктури та централізованого управління перевезеннями.

Безпідставним є посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, зокрема відсутністю доступу до первинних документів, оскільки така позиція повністю спростовується доказами у справі, зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача та виданого наказу (розпорядження) про звільнення з роботи в якому відповідач точно зазначив кількість днів не використаної відпустки. Зазначене свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку.

Крім того, суд надає належну оцінку доводам відповідача про те, що форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією Російської Федерації та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно зі ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, вказуючи на їх безпідставність, оскільки форс-мажорні обставини можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначаючи, що жодним нормативно-правовим актом про працю не передбачено підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Разом з тим, зазначеним Законом не передбачено звільнення суб`єктів господарювання від своєчасного виконання своїх обов`язків у сфері законодавства про працю, а тому, в даному випадку, Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, має виключно інформаційний характер та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів Укрїани № 159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чиним законодавством.

Враховуючи наведене, суд приймає наданий позивачем розрахунок та доходить висновку про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у загальному розмірі 13774,08 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від його сплати, згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21,22 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст. 47, 94, 97, 116, 117, 233 КзпП України, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100, ст.ст. 12,13,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плат та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), 52 742, 77 грн. (п`ятдесят дві тисячі сімсот сорок дві грн. 77 коп.) що складається із:

-заборгованості із заробітної плати за період з 01.02.2016 по 31.08.2016 року, та з 01.03.2017 по 24.04.2017 року в сумі 38 968, 69 грн.,з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та зборів;

- компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 13 774, 08 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь держави судовий збір в сумі 908, 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.07.2021 року.

Суддя О.М. Соколов