Справа № 487/2439/20
Провадження № 2/487/299/21
08.09.2021 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого - судді Павлової Ж.П., за участю секретаря Поліщук І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
30.04.2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (на далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
У своєму позові позивач зазначив, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заявку №б/н від 03.07.2008 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення ст.ст.526,527,530,1054 ЦК України та умов Договору ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17.11.2019 року становить 5086,22 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , помер. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена АДРЕСА_1 . На виконання вимог діючого законодавства, позивачем 21.11.2018 року була направлена претензія кредитора до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області. 27.09.2019 року до спадкоємця, ОСОБА_1 , було направлено лист-претензію, згідно яких Банк пред`явив свої вимоги , але ніяких дій не було виконано.
Посилаючись на вищенаведене, просили позов задовольнити, шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 5086,22 грн. за кредитним договором №б/н від 03.07.2008 року та понесені судові витрати.
Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.06.2020 року відкрито провадження по даній справі.
Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 05.03.2021 року витребувано з Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області спадкову справу після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 07.04.2021 року витребувано з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради довідки про склад сім`ї та реєстрації осіб за адресою АДРЕСА_1 станом на дату смерті ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) витягів з державного реєстру актів цивільного стану: про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
До судового засідання відповідач не з`явився, про день розгляду справи був повідомлений належним чином.
Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 03.07.2008 року ОСОБА_2 підписав Заяву № б/н у Приватному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач. Позичальником ОСОБА_2 отримано кредитну картку (а.с.11).
Як вбачається з Заяви №б/н від 03.07.2008 року, ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що дана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис у Заяві. ОСОБА_2 ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банка, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Визнання угоди є факт користування картрахунку та використання кредитних коштів.
У порушення умов договору ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконав.
Відповідно до актового запису про смерть № 249 від 15.01.2013 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості померлого ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 03.07.2008 року, станом на 31.07.2018 року складає 5086,22 грн., з яких: 1529,32 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 139,14 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3417,76 грн. - нарахована пеня.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Порядок прийняття спадщини визначений главою 87 ЦК України.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 ст.1268 та ст. 1269 ЦК України.
Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.
За змістом ст. ст. 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємиць, незалежно від отриманого ним свідоцтва про право на спадщину, набуває права на спадкове майно (право володіння, користування).
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Статтею 1282 ЦК України (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У абз. 2 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст. 625 цього Кодексу.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК України.
У статті 1281 ЦК України (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.
Так, згідно з частинами 1, 2 вказаної статті спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
У частині 3 цієї статті визначено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Таким чином, в цьому випадку початок перебігу строку права пред`явлення вимоги до спадкоємців повинен відліковуватися з моменту настання строку вимоги або з моменту, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини. Згідно з частиною четвертою вказаної статті кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються, є преклюзивними, а тому їх недотримання, позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.04.2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Обов`язок доказування у спірній категорії справ покладається на позивача.
Дані щодо повідомлення відповідачем АТ КБ «Приватбанк» про смерть ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Також, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження, коли та за яких обставин Банк дізнався про смерть позичальника ОСОБА_2 .
Суд враховує, що вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. У цьому випадку позивач міг скористатися своїм правом подати вимогу через нотаріуса.
Проте, посилання позивача на те, що претензія кредитора Банком була направлена до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори не заслуговують на увагу, оскільки в заведені спадкової справи було відмовлено, претензія не була прийнята та була повернута, а Банку запропоновано сплатити державне мито для перевірки нотаріальною конторою даних зі Спадкового реєстру про наявність або відсутність спадкової справи та заведення спадкової справи.
Суд вважає, що вимоги нотаріуса є законні, передбачені вимогами ст. ст. 19, 49 Закону України «Про нотаріат», нормами «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та «Положення про спадковий реєстр». За таких обставин претензія кредитора (Банка) вважається не поданою (заявленою).
Суд критично відноситься до твердження позивача що в строк, передбачений статтею 1281 ЦК України, Банком заявлені вимоги до спадкоємця боржника.
Також, позивач у позовній заяві посилається на копії паспортів позичальника та відповідача, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , однак доказів фактичного проживання відповідача із померлим на час відкриття спадщини суду надано не було.
Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
Крім того, реєстрація відповідача та позичальника за адресою: АДРЕСА_1 не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом з померлим та є особою, яка відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, реєстрація будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 489/2924/16-ц.
Позивачем не надано жодного доказу, що відповідач на час відкриття спадщини проживав разом з позичальником, що відповідач є спадкоємцем померлого, щодо прийняття спадщини відповідачем.
Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 63942714 від 16.03.2021 року, щодо ОСОБА_2 , інформація відсутня.
Доказів того, що відповідач є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 та прийняв спадщину після його смерті позивачем не надано, як і доказів на підтвердження наявності будь-якого майна у позичальника ОСОБА_2 , яке могло би бути успадковане.
Сам факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме він є спадкоємцем та прийняв після померлого спадщину.
Крім того, як вбачається з відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 13.05.2021 року наданої на запит суду, станом на 01.01.2012 року за відомостями Реєстру за адресою АДРЕСА_1 також крім відповідача ОСОБА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Отже, твердження позивача що ним заявлена вимога до спадкоємця боржника носить формалізований характер та є недоведеними. За вказаних обставин суд вважає що вимога Банку спадкоємцю заявлена не була.
На підставі викладених обставини, судом встановлено, що Банк, виконавши законну вимогу нотаріуса, мав реальну можливість встановити як коло спадкоємців, так і осіб, які прийняли спадщину та скористатись правом вимоги до спадкоємців боржника.
Що стосується дійсного розміру вимог кредитора, то слід врахувати наступне.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1529,32 грн. нарахована станом на 17.11.2019 року. При цьому, згідно цього розрахунку, за кредитним договором Банком нараховувались проценти та пеня, на погашення яких банком перераховувалися кошти, що сплачувались позичальником.
Разом с тим, нараховуючи відсотки та пеню позивач посилався на те, що розмір відсотків та пені передбачений Умовами та Правилами надання банківських послуг про що зазначено в анкеті-заяві про приєднання до вказаних Умов та правил.
Однак, надані позивачем Умови та Правила особисто не підписані позичальником - ОСОБА_2 , а відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, а тому нарахування позивачем коштів та перерахування їх за відсотками, а також нарахування пені, як таких, що передбаченні умовами кредитного договору, є безпідставними.
За такого, банк мав можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам ч.2 ст.530 ЦК України.
З огляду на все вище означене, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог до відповідачів слід відмовити.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд
У позові акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
СУДДЯ: Ж.П. ПАВЛОВА