ЄУН № 337/2877/20
Провадження № 2/337/1609/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Котляр А.М.

за участю секретаря Журби Н.Ю.

позивача ОСОБА_1

представників позивача Писаренка С.Ю.

Опанасенко Л.В.

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача Вельможко А.І.

представників третьої особи Алішевської В.В.

Обгольц С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним повозом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , від якого вони мають дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя не склалось, вони з відповідачем проживають окремо. Вона є громадянкою Російської Федерації та має право на постійне проживання в Україні. На даний час вона постійно проживає в м. Черкеськ, РФ, де має постійне місце роботи. Декілька разів на рік вона приїжджає в м. Запоріжжя відвідати сина, який проживає із відповідачем. Вона просила ОСОБА_4 надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина до її місця проживання в Російську Федерацію на декілька місяців для оздоровлення та відпочинку, проте відповідач такої згоди не надає. Вона має постійне місце проживання та роботи в Російській Федерації, здатна забезпечити сина всім необхідним під час його тимчасового перебування за кордоном.

Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Російської Федерації у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди батька ОСОБА_4 , строком на 9 місяців від дня набрання рішенням законної сили.

07.06.2021 року суддя відкрив загальне позовне провадження по справі та призначив по справі підготовче засідання (а.с.23).

01.07.2021 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказує, що ОСОБА_1 повинна була відповідно до статті 157 СК України звернутись до нього із письмовою заявою за наданням згоди на виїзд дитини за межі України, після чого мала би право на звернення до суду. Проте позивач до нього із листом про надання згоди не зверталась. Насправді ОСОБА_1 бажає змінити місце проживання дитини, оскільки вона є громадянкою Російської Федерації, має там житло та роботу, також у неї є двоє дітей від іншого шлюбу, які проживають разом із нею. Це свідчить про те, що вона не поверне дитину ОСОБА_8 в Україну. Також зазначає про те, що син ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки за місцем проживання, зарахований до 1 класу школи до класу дітей із затримкою психічного розвитку. Тривала подорож до Російської Федерації зашкодить психічному та фізичному здоров`ю дитини. Позивач працевлаштований, має постійний дохід, займається вихованням сина (а.с. 25-29).

12.07.2021 року позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій вказала, що вона неодноразово зверталась до ОСОБА_4 за отриманням згоди на виїзд дитини за кордон перед зверненням до суду, проте позивач їй в цьому відмовляв, тому вона і звернулась із позовом до суду. ОСОБА_4 не довів, що вона має намір змінити місце проживання дитини. Вказала, що дитині виповниться 7 років у 2022 році, тому він може розпочати здобуття середньої освіти після повернення в Україну в 2022 році (а.с. 71-76).

20.07.2021 року відповідач ОСОБА_4 подав заперечення, в якому зазначив, що ОСОБА_1 просить надати дозвіл на виїзд за кордон тривалістю 9 місяців для оздоровлення та відпочинку дитини, проте документи підтверджують лише перебування дитини в санаторії тривалістю 9 днів (а.с. 88-90).

20.07.2021 року суд закрив підготовче провадження по справі (а.с. 85).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники адвокат Писаренко С.Ю. та Опанасенко Л.В. позовні вимоги підтримали. Позивач пояснила суду, що вона просить суд надати їй дозвіл виїхати з сином без дозволу батька до Російської Федерації строком на 9 місяців для оздоровлення сина. Вона постійно проживає в м. Черкеськ, має там місце роботи та квартиру. Син буде проживати окремій кімнаті. Поблизу її міста розташовані курорти, вона має намір поїхати із сином в санаторій для оздоровлення. Протягом 9 місяців перебування в РФ, син ОСОБА_8 буде відвідувати дитячий садок. Вона бажає, щоб син 9 місяців пожив із нею.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Вельможко А.І. проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач суду пояснив, що він заперечує проти виїзду сина за кордон разом із матір`ю ОСОБА_1 , оскільки всі наміри позивача свідчать про те, що вона бажає залишити сина проживати разом з нею. Позивача нічого не тримає в Україні. Вважає, що 9 місяців це занадто довгий строк для тимчасової подорожі. Він згоден надати дозвіл на виїзд на 3-4 місяці із зазначенням конкретного періоду та за наявності гарантій повернення в Україну.

Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району просила суд ухвалити рішення в інтересах дитини. Зазначила, що для надання дозволу на виїзд дитини за кордон мають бути зазначені конкретні дати в`їзду та виїзду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди (висновок Верховного Суду по справі 643/1090/17).

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Частиною 5 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя. Його батьками є сторони по справі ОСОБА_4 , громадянин України, та ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації (а.с. 11).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має право на постійне місце проживання в Україні (а.с.9), яке зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

ОСОБА_1 постійно проживає в Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12). Квартира належить позивачу на праві приватної власності.

Позивач має дітей від іншого шлюбу - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 112) та ОСОБА_10 (а.с. 108).

Згідно акту обстеження побутових умов проживання, ОСОБА_1 проживає у трикімнатній квартирі разом із синами ОСОБА_9 2000 року народження та ОСОБА_10 2009 року народження, побутові умови дозволяють проживання в ній малолітнього ОСОБА_8 (а.с. 107).

Починаючи з 08.02.2021 року ОСОБА_1 працює на посаді юриста в державній установі «Центр розвитку зв`язку та комунікації», розташованого в м. Черкеськ, РФ (а.с. 14), позитивно характеризується за місцем роботи (а.с.54).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 22).

ОСОБА_4 з 01.07.2021 року працює в КП «Водоканадл» на посаді монтажника зовнішніх трубопроводів (а.с. 94).

Син сторін по справі ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є здобувачем освіти закладу дошкільної освіти №236 «Сонячний» (ясла-садок) (а.с. 35).

Малолітній ОСОБА_8 зарахований до навчання у першому класі Запорізької загальноосвітньої школи №92 з 01.09.2021 року (а.с. 34).

ОСОБА_8 має вроджену ваду серця, у зв`язку із чим проходив лікування та перебуває на обліку у КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5» (а.с. 41-42).

Позивач надала суду довідку про те, що її сину ОСОБА_8 буде надане місце у підготовчій групі дошкільного закладу «Центр розвитку дитини - дитячий сад «Ялинка» з 01.09.2021 року, який розташований у м. Черкеськ, РФ (а.с. 56).

Також суду наданий ваучер, який підтверджує факт бронювання позивачем відпочинку разом із сином ОСОБА_8 у лікувальному санаторії м. Кісловодськ, РФ з 22.08.2021 по 31.08.2021 року (а.с. 57-62) та у готелі в м. Домбай, РФ з 13.09.2021 по 18.09.2021 року (а.с. 103-106).

Відповідач надав суду висновок психолога, відповідно якого переїзд дитини до матері у Російську Федерацію на 9 місяців зашкодить дитині, не відповідає найкращім інтересам дитини (а.с. 91).

Дослідивши докази по справі та вислухавши пояснення сторін, суд встановив, що ОСОБА_1 , будучи громадянкою Російської Федерації, постійно проживала на території України, де народила сина ОСОБА_8 , батьком якого є ОСОБА_4 . У 2020 році ОСОБА_1 переїхала постійно проживати в м. Черкеськ, Російської Федерації, влаштувалась на роботу, проживає із двома синами від іншого шлюбу. Син сторін по справі ОСОБА_8 залишився проживати разом із батьком в м. Запоріжжі, де відвідує дитячий садок, а з вересня 2021 року розпочинає навчання у першому класі загальноосвітньої школи. При цьому ОСОБА_8 має хронічне захворювання, пов`язане із вадами серця, зарахований до навчання у клас для дітей із затримкою психічного розвитку.

Як пояснили сторони в судовому засіданні, спір щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_8 між ними відсутній.

ОСОБА_1 просить надати їй право тимчасового виїзду до свого місця проживання в Російській Федерації для оздоровлення та відпочинку сина тривалістю 9 місяців. В судовому засіданні позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що син пожив із батьком один рік без неї, а тепер вона бажає, щоб він пожив рік із нею за місцем її проживання. Посилається на те, що вона влаштує ОСОБА_8 у дитячий садок на весь строк перебування в Російській Федерації, буде займатись його лікуванням, проведе час із сином в санаторіях та на відпочинку.

Аналізуючи доводи позивача, суд зазначає, що статтею 157 СК України передбачені випадки, за яких один з батьків може отримати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на тимчасовий виїзд за кордон з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

Суд вважає, що тимчасовий виїзд дитини за межі України в розумінні статті 157 СК України означає можливість виїхати дитині у супроводі одного із батьків з конкретною метою, на нетривалий час, з точними датами виїзду та повернення в Україну, із наданням проїзних документів, які гарантують повернення дитини, із підтвердженням надання дитині місця проживання на час поїздки.

Мета подорожі, необхідністю якої ОСОБА_1 мотивує свої вимоги, не відповідає засадам сімейного законодавства, оскільки виїзд на тимчасове проживання до матері протягом 9 місяців із влаштуванням дитини в дитячий садок не можна вважати тимчасовим виїздом для оздоровлення та відпочинку.

Також ОСОБА_1 не вказала суду точні дати виїзду та повернення в Україну, не надала проїзні документи. Строк перебування за кордоном є занадто тривалим для тимчасової поїздки.

Крім того, суд не знаходить переконливими аргументи ОСОБА_1 про те, що виїзд дитини за кордон відповідає інтересам самого ОСОБА_8 .

Суд встановив, що ОСОБА_8 з вересня 2021 року розпочинає навчання у загальноосвітній школі. Виїзд його на дев`ять місяців за кордон означає, що він пропустить перший рік навчання у школі, буде позбавлений шкільних знань, в тому числі знання української мови, якою проходить навчання у переважній більшості загальноосвітніх шкіл. Суд вважає, що така подорож негативно вплине на освіту дитини.

Також суд бере до уваги стан здоров`я ОСОБА_8 , який має вроджену ваду серця, перебуває на обліку у лікаря за місцем проживання. ОСОБА_1 пояснила суду, що пряме транспортне сполучення між м. Запоріжжя та м. Черкеськом відсутнє. Для того, щоб дістатись м. Черкеська потрібно зробити декілька пересадок. Суд вважає, що така подорож не піде на користь шестирічній дитині із вродженою вадою серця.

Крім того, слід взяти до уваги, що ОСОБА_8 останній рік проживає із батьком, який займається його вихованням. Виїзд ОСОБА_8 на 9 місяців до матері позбавить сина можливості бачитись із батьком протягом тривалого часу, негативно відобразиться на стосунках між ними.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_8 до Російської Федерації у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди батька ОСОБА_4 , строком на 9 місяців, не відповідають найкращим інтересам дитини, порядок отримання такого дозволу позивачем не дотриманий, а тому позов підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 1500 (однієї тисячі п`ятисот) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 08.09.2021 року.

Суддя: А.М. Котляр