КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 761/20387/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/10318/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Мальцева Д.О. 25 жовтня 2018 року у м. Києві, повний текст рішення складений 25 жовтня 2018 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В

У травні 2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 88518,21 грн та понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 вересня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Позивача вказує, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, кредитні кошти банку не повернув, внаслідок чого станом на 06 травня 2018 року допустив утворення заборгованості, в розмірі 88518,21 грн, з яких: 5667,8 грн заборгованість за тілом кредиту; 74370 грн заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 3788,42 грн заборгованість за пенею та комісією; 500 грн штраф (фіксована частина); 4191,34 штраф (процентна складова).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року, ухваленим заочно, позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 90280,21 грн, з яких : 88518,21 грн заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 вересня 2010 року; 1762 грн витрати по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами було укладено кредитний договір б/н від 07 вересня 2010 року, умови якого позивачем було виконано шляхом надання відповідачу кредитних коштів, а останній взяті на себе за договором зобов'язання не виконує, доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому суд вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню, та з відповідача підлягає до стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сума заборгованості у розмірі 88518,21 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року відмовлено відповідачу в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Відповідач не погодився із вказаним рішення суду, його представником - адвокатом Сидоренко І.М. подано апеляційну скаргу, в якій вказується на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, так як воно є прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з порушенням норм процесуального і матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги представник вказує на те, що при отриманні банківських послуг позивачем відповідачу була нав`язана платіжна карта «Універсальна», проте він ніколи нею не користувався. Наданий позивачем та єдиний доказ на який послався суд першої інстанції - розрахунок заборгованості вважають неналежним доказом, так як він підписаний представником позивача без зазначення посади, без засвідчення печаткою, та він не є документом первинного банківського обліку. Також вказують на те, що судом не прийнято до уваги наданий ними при зверненні з заявою про перегляд заочного рішення контррозрахунок заборгованості та обставини неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи. Крім того, вказують, що на час звернення з позовом така юридична особа як Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не існувала, з 21 травня 2018 року банківську діяльність здійснює Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відтак вважають, що позов заявлений неналежним позивачем.

На підставі викладеного просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» вказує на те, що жоден доказ поданий ними до суду першої інстанції відповідачем оскаржено не було, заяви, щодо неправомірного отримання кредиту від відповідача до Банку не надходили, контр розрахунок не наданий до суду першої інстанції, жодного доказу відповідачем не спростовано в суді першої інстанції та не доведено факту відсутності заборгованості за кредитом. На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В силу положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права щодо неналежного повідомлення відповідача підлягають перевірці першочергово.

Щодо цих обставин, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Так, при відкритті провадження у справі здійснено перевірку зареєстрованого місця проживання відповідача та встановлено, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.48)

Провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 11 червня 2018 року, цією ж ухвалою справа була призначена до розгляду за правилами позовного провадження в порядку спрощеному порядку з викликом сторін в судове засідання на 29 серпня 2018 року (а.с.49).

Судова повістка про виклик до суду була направлена відповідачу на вказану адресу, однак за даними електронного ресурсу «Укрпошти» не була вручена (а.с.52,54-55).

В судове засідання призначена на 29 серпня 2018 року сторони не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 25 жовтня 2018 року (а.с.57)

Судова повістка про виклик до суду була направлена відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання, однак була повернута поштовим відділенням з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що також підтверджується даними електронного ресурсу «Укрпошти» (а.с.59,60,62).

В судовому засіданні 25 жовтня 2018 року судом першої інстанції ухвалено рішення в заочному порядку, за відсутності сторін у справі (а.с.63).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, N 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), N 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Згідно з ч. 2 ст. 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом ч. 3 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до ч.5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У ч. 9 ст.128 ЦПК України передбачені випадки повідомлення учасників судового процесу за допомогою засобів телефонного чи факсимільного зв`язку та зазначено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року по справі N 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17) вказано, що: «ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_3 та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи на 04 травня 2017 року, суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з'ясував, порушив конституційне право ОСОБА_3 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення. При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин судом не установлено».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі N 127/2871/16-ц (провадження № 61-4668св18) зазначено, що «на а. с. 122-124 містяться відомості про повернення суду апеляційної інстанції повістки про виклик позивача до суду з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, що не свідчить про відмову позивача від одержання повістки чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду. Розміщена на а. с. 118 телефонограма щодо повідомлення секретарем судового засідання про розгляд справи судом апеляційної інстанції Клєпікової О.С. (яка представляла інтереси позивача в суді першої інстанції) також не може слугувати підтвердженням повідомлення позивача про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки, з одного боку, не відповідає встановленому порядку вручення судової повістки, а з іншого боку, не враховує встановлені договором про надання правової допомоги (а. с. 27) обмеження на представництво адвокатом Клєпіковою О.С. лише у Вінницькому міському суді».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17 (провадження №14-507цс18) зроблено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності його належного повідомлення про судове засідання в якому було ухвалено рішення знайшли своє підтвердження, так як повернення конверту з судовою повісткою з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» не є належним повідомленням. На вказані обставини відповідач посилався в заяві про перегляд заочного рішення, проте судом першої інстанції у відповідній ухвалі їм не надано оцінку. Вказане, виходячи з вимог процесуального закону є самостійною і обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

В апеляційні скарзі сторона відповідача вказує про наявність звернення до суду неналежного позивача.

Так, згідного позовної заяви, підписання якої датовано 14 травня 2018 року, позивачем є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». До позову долучені копії: виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, банківської ліценції та витяг з статуту юридичної особи з ідентифікаційним номером (код ЄДРПОУ) 14360570 (а.с.37-39).

Реєстрація позовної заяви в канцелярії суду згідно штампу відбулась 31 травня 2018 року (а.с.1).

З копії витягу з нової редакції Статуту Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» вбачається, що вказана юридична особа має ідентифікаційний номер 14360570. Також вбачається, що зміни в Статут були внесені рішенням єдиного акціонера № 59 від 21 травня 2018 року, а їх погодження Національним Банком України відбулось 11 червня 2018 року. У пункт 1.7 цього Статуту вказано, що Банк був створений 07 лютого 1992 року. Також у цьому пункті зазначено про його реорганізацію 06 липня 2000 року у Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»; 30 квітня 2009 року відбулась зміна найменування на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»; 21 травня 2018 року змінено найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.81-82).

Відповідні дані містяться і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, доводи відповідача про наявність неналежного позивача є безпідставними, так як юридична особа з ідентифікаційним номером (код ЄДРПОУ) 14360570 не припинена, а зміна найменування не впливає на її правоздатність.

По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлено, що 07 вересня 2010 року між відповідачем була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).

Матеріали справи містять витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з яких вбачається 4 види таких карт з різними умовами, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8-33).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість відповідача за кредитним договором № б/н від 07 вересня 2010 року станом на 06 травня 2018 року, складає 88518,21 грн, з яких: 5667,8 грн заборгованість за тілом кредиту; 74370 грн заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 3788,42 грн заборгованість за пенею та комісією; 500 грн штраф (фіксована частина); 4191,34 штраф (процентна складова) (а.с.6).

Під час розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення позивачем було надано та судом першої інстанції було долучено до матеріалів справи виписку по рахунках відкритих на ім`я відповідача, в якій містяться дані про всі проведені операції у 2012-2020 роках по 12 рахунках. Разом з тим, у виписці по основному рахунку з номером НОМЕР_1 зазначено у зведених даних разом з іншими рахунками у графах: «кредитний лимит 0,00»; «всего приходу 95338,22»; «всего расход 95338,22; «сума комисий -1021,93»; «баланс на конец пери ода 0,00», операції наведені у період з 28 листопада 2012 року по 13 грудня 2013 року. По основному рахунку з номером НОМЕР_2 у зведених даних разом з іншими рахунками у графах: «кредитний лимит 0,00»; «всего приходу 269,88»; «всего расход 269,88»; «сума комисий 0,00»; «баланс на конец периода 0,00», операції наведені у період з 13 травня 2013 року по 31 травня 2015 року. По основному рахунку з номером НОМЕР_3 у зведених даних разом з іншими рахунками у графах: «кредитний лимит 0,00»; «всего приходу 490491,86»; «всего расход 510155,12»; «сума комисий -3029,84»; «баланс на конец периода -19663,26», операції наведені у період з 16 листопада 2013 року до 01 листопада 2020 року (а.с.110-128).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

У частині 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження факту укладання кредитного договору Банком надано до суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку від 07 вересня 2010 року; копію паспорта відповідача та Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та з Умов та Правил надання банківських послуг. Останні містять дату їх затвердження 06 березня 2010 року та підпис голови правління, проте не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.

Банк пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за пенею та штрафами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 вересня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент їх підписання взагалі містили умови щодо отримання кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, інших нарахувань, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», містить умови щодо пільгового періоду, базової процентної ставки, неустойки для наступних видів кредитних карт: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду; «Універсальна CONTRAKT»; «Універсальна GOLD». Однак, використання наведених Тарифів є можливим лише за умови, що в анкеті-заяві зазначено про те, яку конкретно кредитну картку отримав позичальник, інакше втрачається зв`язок між тарифами та умовами кредитування, які були обрані позичальником, та виходячи з чого має орієнтуватися суд під час розгляду справи.

А отже, надані документи не підтверджують наявність між сторонами належним чином узгоджених кредитних правовідносин.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами наданий Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Отже, колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину анкети-заяви позичальника від 07 вересня 2010 року, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Зазначене відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

На підтвердження суми заборгованості, при звернені до суду з позовом, позивачем був наданий лише здійснений працівником позивача розрахунок. Відповідно до даних, наведених позивачем у розрахунку, відповідач має заборгованість перед банком за кредитом в розмірі 88518,21 грн, з яких: 5667,8 грн заборгованість за тілом кредиту; 74370 грн заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 3788,42 грн заборгованість за пенею та комісією; 500 грн штраф (фіксована частина); 4191,34 штраф (процентна складова).

Однак, даний розрахунок заборгованості не є належним доказом, що підтверджує обставини надання кредиту відповідачу та наявність кредитних правовідносин, оскільки не містить даних про видачу кредитних коштів, за якою карткою зроблено цей розрахунок, містить підпис представника, яким була подана позовна заява. Даний розрахунок не є випискою по особовому ранку, він не містить записи про операції, здійснені протягом операційного дня, не є регістром аналітичного обліку та не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій.

Таким чином, слід погодитись з доводами апеляційної скарги про безпідставне прийняття судом першої інстанції цього документу, як доказу при ухваленні заочного рішення. Разом з тим посилання відповідача на поданий ними контррозрахунок також відхиляються апеляційним судом, оскільки такий розрахунок хоч і зазначений в додатках до заяви про перегляд заочного рішення, проте був відсутній в матеріалах справи на час розгляду справи місцевим судом. До апеляційної скарги долучена копія розрахунку здійсненого особисто відповідачем, в якому в усіх графах містяться нульові показники, при цьому даних на яких він ґрунтується не зазначено. А отже вказаний розрахунок не є належним та допустимим доказом у справі.

Наявна в матеріалах справи виписка по рахунку відкритому на ім`я відповідача була подана позивачем під час розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення, тобто з порушенням порядку подання доказів у справі, однак вона долучена до матеріалів справи судом першої інстанції хоча їй не була надана відповідна оцінка в ухвалі суду.

Разом з тим, з метою повного і всебічного з`ясування обставин справи апеляційний суд вважає за доцільне надати оцінку даному документу, як доказу у справі, так як така виписка є регістром аналітичного обліку, є первинним банківським документом та є підтвердженням виконаних банківських операцій.

У наявній в матеріалах справи виписці містяться дані про всі проведені операції у період 2012-2020 роках по 12 рахунках відкритих на ім`я відповідача. З неї вбачаються операції по оплаті товарів і послуг за рахунок наявних коштів та за рахунок кредиту, також вбачається поповнення карткового рахунку через термінал самообслуговування або у відділені банку, зарахування коштів на погашення заборгованості та процентів, розмір яких, як вже встановлено вище не було належним чином узгоджено сторонами. Разом з тим, у виписці а саме у підсумкових даних зазначено кредитний ліміт - 0,00, суми надходжень і витрат по двом основним рахункам співпадають, що свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем.

По основному рахунку з номером НОМЕР_3 у зведених даних разом з іншими рахунками у графах: «кредитний лимит 0,00»; «всего приходу 490491,86»; «всего расход 510155,12»; «сума комисий -3029,84»; «баланс на конец периода -19663,26». Однак, ці суми наведені станом на 01 листопада 2020 року, перша операція за цим рахунком проведена 16 листопада 2013 року, в цей період здійснювалось списання сум як на погашення заборгованості, так і на погашення процентів, штрафів і пені нараховані позивачем, а з квітня 2015 року були проведені операції виключно щодо списання процентів, штрафів та пені.

Таким чином, у розмір тіла кредиту визначеного позивачем вже зараховані борг, проценти, пеня та штрафи. З виписки також вбачається, що внесені на ці картки грошові кошти розподілені на всі наведені складові боргу, узгодження яких з відповідачем не вбачається. Вказане у свою чергу унеможливлює визначення розміру заборгованості виданих і не повернутих кредитних коштів по вказаним рахункам.

У позовних вимог позивач просив про стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним 07 вересня 2010 року і станом на 06 травня 2018 року, розмір заборгованість за тілом кредиту визначений ним у сумі 5667,8 грн.

Виписка по рахунку по якому значиться заборгованість, свідчить про відкриття цього рахунку 16 листопада 2013 року, а отже однозначно стверджувати, що вказаний рахунок відкритий на виконання позивачем договірних зобов`язань від 07 вересня 2010 року не вбачається можливим, а на припущеннях рішення суду ґрунтуватись не може. До того ж з вказаної виписки заборгованість по тілу кредиту (без врахування процентів, штрафів та пені) в розмірі 5667,8 грн станом на 06 травня 2018 року не вбачається.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин задоволення заяви відповідача про відкриття поточного рахунку 07 вересня 2010 року, надання платіжного інструменту відповідного виду, надання кредитних коштів у заявленому розмірі та невиконання відповідачем обов`язку щодо їх повернення.

Враховуючи відсутність доведення суми заборгованості по тілу кредиту, а також відсутність узгодження належним чином між сторонами умов щодо нарахуванням процентів та неустойки, позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, пенею, комісіями та штрафам до задоволення не підлягають.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин справи, яке в свою чергу призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

В порядку ст.141 ЦПК України враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог стягненню з позивача на користь відповідача підлягають суми понесених ним витрат. А саме витрати по сплаті судового збору при зверненні з заявою про перегляд заочного рішення в сумі 420,4 грн та з апеляційною скаргою в сумі 2643 грн (а.с.80,150,163). Про витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги відповідачем в установленому порядку заявлено не було.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3063 (три тисячі шістдесят три) гривні 40 копійок.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», ЄДПОУ 14360570, місцезнаходження: м. Київ. вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук