ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2411/21 Справа № 212/1555/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі - Державна казначейська служба України, Прокуратура Дніпропетровської області, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 20 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій, що обмежували його права.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 березня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000841 слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 213 КК України відносно ОСОБА_1

18 травня 2015 року слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000841 за відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, 07 жовтня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000542 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 213 КК України відносно ОСОБА_1 ..

24 листопада 2015 року слідчим СВ Криворізького ВП КМУ ГУ НП в Дніпропетровській області в рамках кримінального провадження №00000542 проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_1 , на території домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , під час якого було вилучено 20 кг брухту кольорових металів, грошові кошти в сумі 17089 грн., 2 телефони: LENOVO, SAMSUNG; електронні напільні ваги в кількості 1 шт.; документи у вигляді: 1 зошиту, 2 блокноти і 4 аркуші паперу з рукописними записами, квитанцію № 007001 від 11 лютого 2015 року, квитанцію № 238 від 06 лютого 2009 року, квитанцію №3793 без зазначення дати.

В подальшому з матеріалів кримінального провадження №00000542 виділено кримінальне провадження, яке зареєстровано Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000634 від 27 листопада 2015 року про вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України. За результатами досудового розслідування кримінального провадження №0000634, обвинувальний акт за ч. 1 ст. 213 КК України відносно ОСОБА_1 направлено до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 08 листопада 2019 року прийнято відмову прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області від публічного обвинувачення у кримінальному провадженні №0000634 відносно ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази і вичерпані можливості їх отримати, відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закрито, вирішено питання про повернення речових доказів.

Крім цього, СВ Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалось кримінальне провадження №0001372 внесене 05 травня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 213 КК України. За результатом досудового розслідування 13 липня 2016 року слідчим СВ Покровського РВ КМУ ГУМВС в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КК України.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що незаконними діями органів досудового слідства та суду йому завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, а саме інформація про його незаконні затримання, перебування під слідством та судом, неодноразові обшуки, негативним чином вплинули на стан здоров`я його матері, тому моральну шкоду він оцінює в 700 000 грн., які просив стягнути з відповідачів.

При цьому, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 30 000 грн., яка складається з вартості не отриманого за ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 08 листопада 2019 року про закриття кримінального провадження №000634 відносно ОСОБА_1 , за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 213 КК України вартості не повернутого вилученого у нього 24 листопада 2015 року, під час проведення обшуку, майна - 20 кг брухту кольорових металів та грошових коштів в сумі 17 089 грн. та витрати на професійну правничу допомогу по справі у розмірі 61 000 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна - Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просять рішення суду змінити та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, судом першої інстанції не було враховано положення ч.4 ст.100 КПК України, відповідно до якої, у разі втрати стороною кримінального провадження речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість.

Крім того, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вважають, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 61 000 гривень, судом першої інстанції не були враховані надані квитанції від 10 грудня 2015 року, 10 грудня 2016 року, 10 грудня 2017 року та 10 грудня 2018 року, які підтверджують здійснення розрахунку з адвокатом за кожен рік роботи та Акт виконаних робіт від 10 листопада 2020 року.

Також позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вважають, що судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не враховано, що перебування позивача під кримінальним переслідуванням призвело до нервування позивача, переживання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою, що період з 19 травня 2015 року по 07 жовтня 2015 року не слід враховувати в період перебування під слідством та судом, так як 18 травня 2015 року слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000841 від 27 березня 2015 року та відомості про наступне кримінальне провадження№0000542 внесені до ЄРДР 07 жовтня 2015 року та 30 листопада 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській областівважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» щодо розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів причинно наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та спричинення останньому моральної шкоди, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, завищеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача та його представника Прокуратура Дніпропетровської області зазначає про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства, тому просять апеляційну скаргу позивача та його представника залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Чепурнова В.І., який підтримав доводи апеляційної та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській областізаперечували, представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Новікову С.А., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти апеляційної скарги позивача та його представника заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, відзиву Прокуратури Дніпропетровської області на апеляційну скаргу позивача та його представника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача та його представника підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 13 травня 2015 року слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ ГУМВС в Дніпропетровській області на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час обшуку нічого не виявлено та не вилучено, обставини кримінального провадження свого підтвердження не знайшли тому за результатами досудового розслідування 18 травня 2015 року слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000841 на підставі п.2 ч. 1 ст.284 КК України (а.с. 20-22).

24 листопада 2015 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року проведено обшук на території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , в ході якого у ОСОБА_1 вилучено 20 кг брухту кольорових металів, які передано на відповідальне зберігання ТОВ «НОВА-ГРЕЙН», напільні електронні ваги для визначення маси металобрухту, рукописні документи, а також грошові кошти у сумі 17 089 грн., які передано на зберіганні СФЗБО Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 62-65).

Відповідно до постанови Прокуратури Дніпропетровської області про виділення матеріалів досудового розслідування від 26 листопада 2015 року з матеріалів кримінального провадження №0000542, виділено кримінальне провадження, яке зареєстровано за №000063 за ч. 1 ст.213 КК України за фактом здійснення прийому брухту кольорових металів на території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .

Слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ ГУМВС в Дніпропетровській області 29 травня 2016 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час обшуку нічого не виявлено та не вилучено, обставини кримінального провадження свого підтвердження не знайшли, тому за результатами досудового розслідування слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ в Дніпропетровській області 13 липня 2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч. 1 ст.284 КК України (а.с. 68-71).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2019 року кримінальне провадження №0000634 закрито у зв`язку не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 . Вирішено повернути ОСОБА_1 речові докази: брухт кольорових металів масою 20 кг., який зберігається у ТзОВ «НОВА-ГРЕЙН», електроні напільні ваги, документи у вигляді зошиту, 2 блокнотів та 4 аркушів паперу та грошові кошти загальною сумою 17 089 гривень, які перебувають на зберіганні СФЗБО Криворізького ВИ ГУНГІ в Дніпропетровській області, мобільні телефони "LENOVO", " SAMSUNG".

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування моральної шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Колегія суддів погоджується в цій частині з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом положень статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Встановивши, що Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000634, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України відносно ОСОБА_1 , закрите, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, взявши до уваги, що позивач перебував під слідством та судом впродовж 56 місяців, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» з 1 вересня 2020 року на час розгляду справи в суді першої інстанції становила 5000 гривень.

Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали позивачі, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у їх життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальний розмір заробітної плати становив 4723 грн.

з 1 вересня 2020 року збільшено розмір мінімальної зарплати, який встановлений ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 14 листопада 2019 р. №294-IX та становить 5 000 гривень, тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дійпозивач зазнав глибокі моральні довгострокові страждання, що передбачає право позивача на відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дійзавдали позивачу фізичного болю та душевних страждань.

Факт закриття кримінального провадження у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення дає підстави останньому вимагати відшкодування моральної шкоди, оскільки за час незаконного перебування під слідством, йому завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, а саме інформація про його незаконні затримання, перебування під слідством та судом, неодноразові обшуки, негативним чином вплинули на стан здоров`я його матері.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 300 000 грн., стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, переживаннях через незаконне його притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя та зусиль, що необхідні для організації його життя.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не враховано, що перебування позивача під кримінальною відповідальністю призвело до нервування позивача, переживання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, тому колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У зв`язку з чим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» щодо розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів причинно наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та спричинення останньому моральної шкоди, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, завищеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Разом з цим, встановлюючи мінімальний розмір, який підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 суд першої інстанції неправильно взяв за розрахункову величину 4 723 грн., визначену Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», оскільки з 1 вересня 2020 року збільшено розмір мінімальної зарплати, який встановлений ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 14 листопада 2019 р. №294-IX та становить 5 000 гривень.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 07 жовтня 2015 року по 08 листопада 2019 року, тобто 51 місяць, а не 56 місяців, оскільки кримінальне провадження №0000841 від 27 березня 2015 року на підставі постанови Жовтневого РВ КМУ Дніпропетровської області закрито 18 травня 2015 року, та наступне кримінальне провадження №0000542 було відкрито 07 жовтня 2015 року та згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської від 08 листопада 2019 року закрито.

Внаслідок заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з його безпідставним перебуванням під слідством та судом, мінімальний її розмір за 51 місяць повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на листопада 2020 рік, який відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» становив 5000 грн.

Таким чином, у справі, розмір заподіяної позивачу моральної шкоди повинен бути не меншим, ніж 255 000 грн. (51 міс. х 5000 грн. = 255 000 грн.), проте вказане не вплинуло на правильність вирішення спору судом першої інстанції, який, встановивши обставини справи, тривалість страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку з порушенням його прав, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов обґрунтованого висновку про збільшення мінімально визначеного розміру морального відшкодування для ОСОБА_1 у розмірі 300 000 гривень.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що період з 19 травня 2015 року по 07 жовтня 2015 року не слід враховувати в період перебування під слідством та судом, так як 18 травня 2015 року слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000841 від 27 березня 2015 року та відомості про наступне кримінальне провадження №0000542 внесені до ЄРДР 07 жовтня 2015 року та 30 листопада 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем, відповідно до вимог ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вартості вилученого у нього майна, та розрахунку завданої йому матеріальної шкоди.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При відшкодуванні збитків застосовуються загальні умови відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, які передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2015 року, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, проведено обшуку на території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , в ході якого у ОСОБА_1 вилучено 20 кг брухту кольорових металів, які передано на відповідальне зберігання ТОВ «НОВА-ГРЕЙН», напільні електронні ваги для визначення маси металобрухту, рукописні документи, а також грошові кошти у сумі 17 089 грн., які передано на зберіганні СФЗБО Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 62-65).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2019 року кримінальне провадження №0000634 закрито у зв`язку не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 . Вирішено повернути ОСОБА_1 речові докази: брухт кольорових металів масою 20 кг., який зберігається у ТзОВ «НОВА-ГРЕЙН», електроні напільні ваги, документи у вигляді зошиту, 2 блокнотів та 4 аркушів паперу та грошові кошти загальною сумою 17 089 гривень, які перебувають на зберіганні СФЗБО Криворізького ВИ ГУНГІ в Дніпропетровській області, мобільні телефони "LENOVO", " SAMSUNG" (а.с. 7-11).

Однак, ухвала Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2019 року не виконана, вилучене у позивача майно та грошові кошти не повернуто.

При цьому, згідно Акту передачі приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 24 листопада 2015 року, майно, а саме: брухт та відходи міді у кількості 17 кг, брухт та відходи радіаторів у кількості 1 кг та брухт та відходи латуні (стружка) у кількості 2 кг знаходиться на зберіганні у ТзОВ «Нова Грейн», натомість позивачем не надано належних та допустимих доказів, відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України, що він звертався до ТзОВ «Нова Грейн» про повернення його майна.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування вартості не отриманого майна, а саме брухту кольорових металів масою 20 кг., яке було вилучено у позивача ОСОБА_1 на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, як передчасне.

Разом з тим, згідно квитанції №001660 від 25 листопада 2015 року, грошові кошти, вилучені у ОСОБА_1 , позивача по справі згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року у розмірі 17 089 гривень не повернуті (а.с. 19).

Згідно постанови Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 16 січня 2020 року позивача ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінального провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191 КК України. На теперішній час місцезнаходження вилучених грошових коштів у ОСОБА_1 , позивача по справі згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року у розмірі 17 089 гривень не встановлено (а.с. 24).

З огляду на вищезазначене, а також факт спричинення шкоди позивачу через незаконне перебування під слідством, та не повернення грошових коштів вилучених у ОСОБА_1 , позивача по справі згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року у розмірі 17 089 гривень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права на відшкодування матеріальної шкоди, в розмірі 17 089 гривень.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача та його представника в цій частині та вважає, що позов позивача в цій частині підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано додатку до договору про надання правничої допомоги від 10 грудня 2019 року про встановлення передбаченого договором розміру плати за надання юридичних послуг.

Крім того, самі квитанції про отримання адвокатом певних коштів від ОСОБА_1 не містять будь-яких відомостей, що дозволять ідентифікувати кримінальне провадження, в рамках якого адвокатом надавалися вказані послуги.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст.1Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у своїй Постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Чепурновим В.І., який діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю №2533 від 11 червня 2012 року, ордеру серії ДП №01/025 про надання правничої допомоги, укладено Договір про надання правничої допомоги від 10 грудня 2019 року (а.с. 27).

Згідно Акту виконаних робіт по цивільній справі, ОСОБА_1 надана правнича допомога: складання позовної заяви, підготовка та участь в розгляді справи в суді першої інстанції. Станом на 10 листопада 2020 року адвокатом Чепурновим В.І. виконано роботу на загальну суму 15 000 гривень (а.с. 17).

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 15 000 гривень та є обґрунтованими.

При цьому, надані позивачем квитанції від 10 грудня 2015 року, 01 грудня 2016 року, 10 грудня 2017 року та 10 грудня 2018 року про сплату адвокату Чепурнову В.І. гонорару у розмірі 48 000 грн., колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладання договору про надання правничої допомоги.

Крім того, в суді апеляційної інстанції адвокат Чепурнов В.І. не заперечував факт відсутності у нього зазначених документів та будь яких клопотань з цього приводу не було заявлено.

Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій та в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а рішення суду в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 376 ЦПК України про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача та його представника підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 рокув частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій та в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій, що обмежували його права та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 17 089 (сімнадцять тисяч вісімдесят дев`ять) гривень, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині цих вимог в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: