Справа № 428/1681/21
Провадження №2/428/773/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кендітрейд» м. Краматорськ про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити грошові кошти за невикористану відпустку за період роботи з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. та стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кендітрейд» м. Краматорськ про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити грошові кошти за невикористану відпустку за період роботи з 12.02.2019р. по 12.02.2020р., матеріальну допомогу на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, мотивуючи вимоги тим, що 12.02.2019р. наказом №11к ОСОБА_1 було прийнято на посаду агента торгівельного. 29.01.2021р. наказом №4к позивача було звільнено за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. За весь період роботи позивач жодного разу не перебував у основній щорічній відпустці та жодної заяви про надання такої відпустки не писав. А отже, не отримував виплат, передбачених законодавством України. З тверджень директора товариства позивач перебував у відпустці та подавав заяву 23.03.2020р. Наказом №17к від 01.04.2020р. йому було надано відпустку на 24 календарних дні за період з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. За даний період ОСОБА_1 нараховано 19294,54грн. Виплата була проведена згідно заяви ОСОБА_1 . Відповідно до поточної виписки за контрактом, за вказаний відповідачем період жодних відпускних виплат позивач не отримував. 10.02.2021р. ОСОБА_1 було складено та відправлено запит на претензію до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кендітрейд» м. Краматорськ. ОСОБА_1 була отримана відповідь на претензію, в якій відповідач не визнає вимоги позивача. Позивач ОСОБА_1 вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права та свободи, гарантовані Конституцією України. Тому, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і просить суд, з урахуванням уточнень визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати працівнику відпускних виплат; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити відпускні виплати за період роботи з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

30.03.2021р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Кендітрейд» м. Краматорськ на позовну заяву, який мотивовано тим, що ОСОБА_1 , згідно його заяви від 12.02.2019р. був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кендітрейд» м. Краматорськ на посаду агента торгівельного, наказ №11к від 12.02.2019р. ОСОБА_1 , згідно заяви від 29.01.2021р. був звільнений з посади за власним бажанням, наказ №4к від 29.01.2021р. Згідно діючого законодавства та Колективного Договору, ОСОБА_1 мав право на тарифну відпуску загальною кількістю 24 календарних днів за кожний відпрацьований календарний рік. Згідно поданої ОСОБА_1 заяви від 20.02.2020р. про надання відпустки, наказом №17к від 01.04.2020р. йому було надано відпустку на 24 календарних днів у квітні місяці 2020р. Згідно відомості нарахування заробітної плати за квітень 2020р. та розрахункового листка за квітень 2020р. ОСОБА_1 було нараховано відпускні у розмірі 19294,56грн., а за чотири робочих днів в квітні 2020р. йому було нараховано заробітну плату, згідно окладу у розмірі 1142,86грн., та премію за ці дні роботи у сумі 10320,00грн. Дані нарахування без врахування податків становлять всього 30757,42грн. Виплата суми відпускних та заробітної плати за квітень 2020р. в сумі 24759,72грн. (з урахуванням перерахованих податків: військового збору, ПДФО) було проведено через банківську картку ОСОБА_1 згідно відомостей №84 від 21.04.2020р. (аванс за квітень) та №74 від 06.05.2020р. (відпускні та зарплата за квітень). Таким чином, нараховані відпускні та зарплата за квітень у сумі 24759,72грн. були перераховані на картку ОСОБА_1 у повному обсязі. Підтвердженням того, що ОСОБА_1 був у відпустці є табель обліку робочого часу за квітень 2020р. та звіт «Динаміка продажу товарів по кожному торгівельному агенту» за квітень 2020р. З даного звіту видно, що ОСОБА_1 план на квітень місяць 2020р. не доводився. Стосовно матеріальної допомоги, то ОСОБА_1 за період роботи на ТОВ «Кендітрейд» було двічі надано матеріальну допомогу, а саме: в листопаді 2019р. була надана матеріальна допомога у сумі 5000грн., це підтверджується розрахунковим бухгалтерським листком за листопад 2019р. та перерахуванням на банківську картку ОСОБА_1 згідно Відомості №228 від 07.11.2019р. в березні 2020р. була надана матеріальна допомога у сумі 3000грн., це підтверджується розрахунковим бухгалтерським листком за листопад 2020р. Сума матеріальної допомоги була перерахована на банківську картку ОСОБА_1 згідно Відомості №267 від 10.04.2020р. Стосовно компенсації за невикористані дні відпустки. ОСОБА_1 працював на ТОВ «Кендітрейд» з 12.02.2019р. по 29.01.2020р. Так, як ОСОБА_1 був у відпустці у квітні 2020р. за період з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. при його звільненні він мав право на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 13.02.2020р. по 29.01.2020р. в кількості 23 календарних днів. Сума компенсації становить 17686,08грн. (з податками), що підтверджується Розрахунковим листом за січень 2021р. та яку він отримав у касі підприємства по відомості за січень 2021р. №22 від 01.02.2021р. Крім того, підприємством, на прохання ОСОБА_1 , була видана безвідсоткова позика 20.02.2019р. у сумі 12000грн. яку він отримав 20.02.2019р. Виходячи з вищевикладеного підприємство вважає, що порушень зі сторони ТОВ «Кендітрейд» в частині прав та гарантій ОСОБА_1 не вбачається, а навпаки, підприємство всебічно піклувалось та позитивно реагувало на всі прохання ОСОБА_1 , тому підприємству не зрозуміла причина даної позовної заяви. Позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною та протиправною. Просить суд в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 у вступному слові позовні вимоги підтримав та пояснив, що з лютого 2019р. по січень 2021р. він працював у ТОВ «Кендітрейд» на посаді агента торгівельного, був звільнений за згодою сторін. За період роботи у товаристві жодного разу не перебував в основній щорічній відпустці, жодної заяви про надання відпустки він не писав. В судовому засіданні уточнив позовні вимоги та просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити відпускні виплати за період з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. та стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник відповідача ОСОБА_2 у вступному слові заперечував проти задоволення позовних вимог, надав пояснення аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що згідно поданої ОСОБА_1 заяви від 20.02.2020р. про надання відпустки, останньому було надано відпустку на 24 календарних днів у квітні місяці 2020р. Згідно відомості нарахування заробітної плати за квітень 2020р. ОСОБА_1 було нараховано відпускні у розмірі 19294,56грн., а за чотири робочих днів в квітні 2020р. йому було нараховано заробітну плату, згідно окладу у розмірі 1142,86грн., та премію за ці дні роботи у сумі 10320,00грн. Дані нарахування без врахування податків становлять всього 30757,42грн. Виплати суми відпускних та заробітної плати за квітень 2020р. в сумі 24759,72грн. (з урахуванням перерахованих податків: військового збору, ПДФО) були переведені на картковий рахунок ОСОБА_1 . Так, як ОСОБА_1 був у відпустці у квітні 2020р. за період з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. при його звільненні він мав право на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 13.02.2020р. по 29.01.2020р. в кількості 23 календарних днів. Сума компенсації становить 17686,08грн. (з податками). Вказану суму він отримав у касі підприємства згідно відомості за січень 2021р. №22. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав пояснення представника відповідача ОСОБА_2 та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненої 14.12.2009р. на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 прийнятий на посаду агента торгівельного до ТОВ «Кендітрейд» (наказ №11к від 12.02.2019р.) та 29.01.2021р. звільнений з ТОВ «Кендітрейд» на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (наказ №4к від 29.01.2021р.).

10.02.2021р. ОСОБА_1 складено та направлено на адресу ТОВ «Кендітрейд» запит та претензію, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно копії відповіді на претензію та запит від 17.02.2021р. №17, ОСОБА_1 , згідно наданої заяви від 12.02.2019р. був зарахований в штат ТОВ «Кендітрейд» з 12.02.2019р. на посаду - агент торгівельний (наказ №11-к від 12.02.2019р.), а згідно заяви ОСОБА_1 , поданої до ТОВ «Кендітрейд», 29.01.2021р. він був звільнений з роботи з 29.01.2021р. (наказ №4-к від 29.01.2021р.). Згідно діючого законодавства та Колективного Договору ОСОБА_1 мав право на тарифну відпустку загальною кількістю 24 календарних днів за кожний повний відпрацьований календарний рік. Згідно поданої ОСОБА_1 заяви від 20.03.2020р. про надання відпустки, наказом №17-к від 01.04.2020р. йому було надано відпустку на 24 календарних днів за період з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. За даний період відпустки йому нараховано (з урахуванням податків) 19294,54грн. Виплата була проведена, згідно заяви ОСОБА_1 , 06.05.2020р. При звільненні ОСОБА_1 йому, за невикористані дні відпустки, на яку він мав право, було нараховано грошову компенсацію за період з 13.02.2020р. по 29.01.2021р. в кількості 23 календарних днів в сумі 17686грн. 08 коп. (з урахуванням податків). Компенсаційні виплати ОСОБА_1 отримав 01.02.2021р. Стосовно виплат по лікарняним за періоди: з 28.11.2020р. по 29.12.2020р. в сумі 16538грн., з 30.12.2020р. по 28.01.2021р. в сумі 15546грн. 57 коп., то виплати по лікарняним компенсує Державний фонд соціального страхування.

20.03.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я директора ТОВ «Кендітрейд» ОСОБА_3 про надання йому 24 календарних днів щорічної основної відпустки починаючи з 01.04.2020р. (а.с.61).

Наказом №17к від 01.04.2020р. позивачу ОСОБА_1 надано щорічну відпустку загальною тривалістю 24 календарних днів, починаючи з 01.04.2020р. Стати до праці 27.04.2020р.

З копії розрахунково платіжної відомості за квітень 2020р. встановлено, що ОСОБА_1 нараховано: за чергову відпустку 19294,56грн., за чотири робочих дні в квітні 2020р. нараховано заробітну плату згідно окладу у розмірі 1142,86грн., премію - 10320грн. та 2000грн. авансу.

У відповідності до копій відомостей №84 від 21.04.2020р. та №74 від 06.05.2020р., у квітні 2020р. ОСОБА_1 було нараховано відпускні та заробітну плату у загальній сумі 24759, 72грн. Виплата вказаної суми була проведена шляхом перерахування грошових коштів (з урахуванням перерахованих податків, військового збору) на банківську картку ОСОБА_1 , що не спростовано в судовому засіданні позивачем.

З копії табелю обліку використання робочого часу за квітень 2020р. встановлено, що ОСОБА_1 перебував у відпустці з 01.04.2020р. по 24.04.2020р.

Відповідно до копії звіту Динаміки продажу товарів по кожному торгівельному агенту за квітень 2020р., ОСОБА_1 план на квітень місяць 2020р. не доводився.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за період роботи у ТОВ «Кендітрейд» було двічі надано матеріальну допомогу: у листопаді 2019р. у сумі 5000грн., та березні 2020р. у сумі 3000грн.

У відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, позивачу було виплачено компенсацію за 23 календарних днів невикористаної відпустки в розмірі 17686,08грн. Зазначене не заперечувалась стороною позивача у судовому засіданні та стверджується представленими суду платіжними документами.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки», регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Стаття 74 КЗпП України, ст.ст.2, 6 Закону України «Про відпустки» передбачають право громадян, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, на щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Зокрема, ст.2 Закону України «Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до положень ст.75 КЗпП України, ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відліковується з дня укладення трудового договору.

Стаття 79 КЗпП України передбачає, що щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості.

Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Стаття 80 КЗпП України вказує, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України «Про відпустки».

Стаття 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» зобов`язують власника повідомляти працівника про початок відпустки не пізніш, як за два тижні до початку відпустки. В свою чергу працівникові також рекомендується свою вимогу про перенесення часу надання відпустки оформляти шляхом подання відповідної заяви на ім`я власника.

Відповідно до вимог ст.80 КЗпП України та ст.11 ЗУ «Про відпустки» забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Тобто, мова йде про виплату компенсації за останній робочий період.

Частиною 1 ст.24 Закону України «Про відпустки» передбачено право працівника на виплату грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно ж до положень ст.8-1 КЗпП України, якщо міжнародним договором чи міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлені інші правила, ніж ті, що містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Так, Законом України від 29.05.2001 року №2481-111 була ратифікована Конвенція Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року «Про оплачувані відпустки».

Згідно із ст.12 Конвенції угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такої відпустки з заміною її компенсацією чи іншим способом визнаються недійсними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на території Украіїни.

Виходячи саме з цих загальних положень про неможливість заміни відпустки компенсацією, в абзаці 4 п.23 Пленум Верховного Суду України в Постанові від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначив, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної чи додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Слід зазначити, що у цьому випадку йдеться саме про відпустку в однині, тобто відпустку за останній рік роботи.

Водночас в абз.4 цього пункту зазначається про відпустки за попередні роки: якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Аналогічне положення міститься також в Листі Міністерства соціальної політики України №207/13/116-12 від 21.06.2012р. «Про грошову компенсацію за невикористану відпустку».

Таким чином, якщо працівник не використав відпустки за роки, що передували звільненню, то тут питання виплати йому компенсації ставиться в залежність від причини невикористання цих відпусток: чи з його вини чи без його вини.

Стаття 4 ЦПК України встановлює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1 ст.13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин справи, зокрема, ст.12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 2 ст.13 ЦПК України встановлює, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 цієї статті суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, факт перебування позивача у відпустці тривалістю 24 календарних днів, починаючи з 01.04.2020р., виплата відпускних, а також виплата при звільненні компенсації за 23 календарних днів невикористаної відпустки в розмірі 17686,08грн. стверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Жодного посилання чи доказу на підтвердження того, що відповідач не надавав на прохання позивача відпустки, заперечував наданню позивачу відпусток чи якимось чином перешкоджав цьому суду не надано та судом не встановлено. Натомість в судовому засіданні встановлений та в подальшому підтверджений самим позивачем ОСОБА_1 факт отримання відпускних виплат.

Таким чином позивачем не доведено обставин невикористання ним відпустки не зі своєї вини та факту перешкоджання роботодавцем у її наданні, тощо.

Аналізуючи надані сторонами докази та наведені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факт наявності чи відсутності надання йому щорічної відпустки та вини товариства.

Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про нарахування та виплату грошових коштів за невикористану відпустку.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, при цьому сторона відповідача не заявляла про наявність у них судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 13, 15, 43-44, 47-49, 81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кендітрейд» м. Краматорськ (ідентифікаційний код юридичної особи 35398202, місцезнаходження: Україна, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Василя Стуса, б.42) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити грошові кошти за невикористану відпустку за період роботи з 12.02.2019р. по 12.02.2020р. та стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя І. О. Юзефович