Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4891/16-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/4891/16-ц за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» або банк), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 (а.с.4-5 т.1). Просило стягнути кредитну заборгованість у сумі 391 350,63 грн., яка складається із: 95 552,40 грн. заборгованості за кредитом; 276 998,23 грн. заборгованості за відсоткам за користування кредитом; 18 800 грн. заборгованості з комісії за користування кредитом. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 22 червня 2007 року укладений кредитний договір №ZRSWGA00000174, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 110 200 грн. із терміном до 21 червня 2017 року. ОСОБА_1 належно не виконує свої фінансові зобов`язання, у зв`язку із чим станом на 31 серпня 2016 року утворилася вищевказана заборгованість.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 квітня 2019 року позов був задоволений у повному обсязі (а.с.133 т.1).

За заявою відповідача про перегляд заочного рішення суд першої інстанції ухвалою від 30 вересня 2019 року заочне рішення скасував і призначив справу до розгляду (а.с.174-175 т.1).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року в задоволені позову відмовлено (а.с.252-254 т.1).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу (а.с.3-7 т.2). Посилаюсь на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що дострокове розірвання договору є правом банка та потребує певної процедури (надіслання повідомлення). Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем повідомлення банка про дострокове розірвання договору в односторонньому порядку. Також договір не розривався в судовому порядку. Наполягає на тому, що банк не змінював строк повернення в розумінні ЦК України та умов договору, а відтак строк звернення за захистом до суду не минув. На момент звернення до суду сторони перебували у договірних правовідносинах та зобов`язані виконувати умови кредитного договору. Отже, у відповідача існує зобов`язання, передбачене ст.1054 ЦК України, повернути кредит та сплатити проценти за користування. Останній своїх зобов`язань не виконав та продовжує користуватися кредитними коштами, а тому, на думку скаржника, застосування судом строку позовної давності до всієї заборгованості є неправильним. Так, строк кредитування спливає 21 червня 2017 року, а банк звернувся до суду з позовом 18 вересня 2016 року, тобто до спливу строку позовної давності. Переконаний у тому, що суд першої інстанції не надав оцінки узгодженому сторонам порядку зміни строку дії кредитного договору та строку виконання зобов`язання, а тому передчасно дійшов висновку про пропуск строку позовної давності щодо усією заборгованості. Відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, доказів виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі та дострокового розірвання договору не надав.

Через представника у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Наполягає на тому, що за умовами укладеного між сторонами договору в разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань зміна строку виконання основного зобов`язання відбувається автоматично. Якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звертатися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту в порядку, визначеному частиною другою ст.1050 ЦК України. Висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові 15 червня 2020 року в справі №138/240/16-ц. Окрім того, у 2010 році банк скористався правом та звернувся до суду із позовом про звернення стягнення не предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в сумі 165 775,79 грн, чим підтвердив зміну строку виконання договору. За заявою представника банка позов залишений судом без розгляду (справа №2-2092/10). Також у 2012 році в справі №0603/2082/12 суд постановив ухвалу про залишення без розгляду позову банка про звернення стягнення. Отже, у банка не було жодних перешкод у зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості та двічі позови залишалися судом без розгляду. Зловживання процесуальними правами недопустимі.

Представник банка до суду не з`явився. Позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с.22,43-44 т.2). Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не скеровував. За таких обставин неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Кримчак О.А. з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, задоволення апеляційної скарги заперечив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (позичальник) укладений кредитний договір №ZRSWGA00000174, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок на строк з 22 червня 2007 року по 21 червня 2017 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії 100 000 грн. на споживчі цілі, а також у розмірі 10 200 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (а.с.10-12 т.1).

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Учасники справи визнають виконання банком свого обов`язку щодо надання відповідачу кредиту на умовах, передбачених правочином. Апеляційний суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільного її визнання. За положеннями частини першої ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Разом із тим, ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом виконував неналежно, внаслідок чого за розрахунком банку станом на 31 серпня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 391 350,63 грн., яка складається із: 95 552,40 грн. заборгованості за кредитом; 276 998,23 грн. заборгованості за відсоткам за користування кредитом; 18 800 грн. заборгованості з комісії за користування кредитом (а.с.6-12 т.1).

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку. Необхідно врахувати, що правовий висновок (правова позиція) це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

У постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц Верховний Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року.

Пунктом 7.1 вищевказаного кредитного договору від 22 червня 2007 року передбачена сплата винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі №641/11984/15-ц зроблено висновок про те, зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

Наведені правові висновки є абсолютно обґрунтованими та релевантними до спірної правової ситуації, а тому підлягають обов`язковому застосуванню апеляційним судом під час перегляду рішення суду першої інстанції.

Пункт кредитного договору в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати є нікчемним через невідповідність вимогам зазначених вище норм закону. Не потребується визнання судом пункту 7.1 кредитного договору в частині винагороди за надання фінансового інструменті недійсним, оскільки нікчемна частина п.7.1 щодо винагороди за надання фінансового інструменту не створила юридичних наслідків для сторін правочину, а тому суд першої інстанції правильно відмовив банку в стягненні з відповідача комісії у сумі 18 800 грн. за необґрунтованістю.

У пункті 7.1 сторони правочину також досягли згоди з інших істотних умов. Періодом сплати вважати період із 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 766,83 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості з кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплата заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

У матеріалах справи відсутні докази про визнання у судовому порядку приписів пункту 7.1 кредитного договору щодо дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, недійсними, а тому діє презумпція правомірності.

Разом із заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 подав заяву про застосування судом до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.149 т.1).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за положеннями частини четвертої ст.267 ЦК України. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст.261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Сторони кредитних правовідносин врегулювали в п.7.1 кредитного договору питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (п.7.1 кредитного договору) та банк мав право з дати зміни строку виконання основного зобов`язання й упродовж трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, але позовну заяву подав до суду після спливу цього строку. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 7.1 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до дати зміни строку виконання основного зобов`язання. Усі наступні щомісячні платежі не підлягали виконанню.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі, правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постанові від 02 листопада 2016 року в справі №6-1174цс16 і у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі №138/240/16-ц та обґрунтовано відмовив у стягненні тіла кредиту та процентів за користування кредитом до зміненої дати закінчення строку кредитування за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, а також законно відмовив у стягненні процентів за користування кредитом, які нараховані банком після закінчення строку кредитування, за необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та додаткового обгрунтування не потребують окрім того, що строк користування ОСОБА_1 кредитом у силу положень п.7.1 кредитного договору припинився достроково, що підтверджується розрахунком заборгованості, який надав сам позивач. Відповідачем допущено порушення термінів оплати. Реалізація же банком своїх прав щодо стягнення заборгованості у судовому порядку жодним чином не залежала від розірвання кредитного договору, як помилково зазначається в апеляційній скарзі.

Решта доводів апеляційної скарги грунтується на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень §1 глави 5 розділу І ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють. Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому залишається без змін згідно з положеннями ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: